ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

22 травня 2026 року	Справа №160/6108/26 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеси О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему “Електронний суд” надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач, з урахуванням уточнених позовним вимог, просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення повторного спеціального розслідування по факту загибелі ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 повторно провести спеціальне розслідування щодо загибелі військовослужбовця ОСОБА_2 відповідно до вимог Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 за №332, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 25 серпня 2025 року про проведення повторного спеціального розслідування по факту загибелі ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно провести спеціальне розслідування щодо загибелі військовослужбовця ОСОБА_2 відповідно до вимог Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 за №332, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є матір`ю військовослужбовця ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 , син позивачки), який був мобілізований на військову службу та брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України. Під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 ОСОБА_2 був визнаний таким, що зник безвісти під час ведення бойових дій у населеному пункті Діброва, Сєвєродонецького району, Луганської області, виконуючи бойове завдання пов`язане із захистом Батьківщини. В ході службового розслідування було встановлено, що військовослужбовці ВЧ НОМЕР_2 такі як: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є такими, що зникли безвісти за особливих умов (під час виконання бойового завдання). Позивачкою було подано заяву через ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідача, щодо проведення додаткового службового розслідування, у зв`язку з нововиявленими обставинами, що їй стали відомі після звільнення з полону ОСОБА_7 та спілкування з ним про обставини загибелі її сина. Зауважила, що як слідує з протоколу допиту свідка ОСОБА_7 від 25.09.2025 року, 24 березня 2023 року він перебував на позиції разом з сином позивачки, в той же час почався артилерійський обстріл їх позиції, після якого почався штурм їх бойової позиції штурмовою бригадою ворога, яка відкрила вогонь на ураження по ним і внаслідок даної ворожої атаки було вбито ОСОБА_2 . Всупереч запитам позивачки та її представника, відповідач ігнорує її звернення, незважаючи на надання у його розпорядження необхідних документів та допит свідка, який засвідчив те, що сина позивачки було вбито ворогом. Наголошувала на тому, що спірні правовідносини врегульовані Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 року №608 та Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Сил України, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 №332. З огляду на те, що відповідачі не реагують на дії ОСОБА_1 та не надають відповідь з вищезазначеного питання, позивачка вважає, що такі дії суперечить чинному законодавству та є протиправними. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.03.2026 р. відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
Встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідачів.
10.04.2026 року до суду через систему «Електронний суд» від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову та просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі виходячи з обставин, викладених у відзиві. Зауважив, що Військової частини НОМЕР_1 з 30.07.2025 є правонаступником військової частини НОМЕР_2 , де проходив службу син позивачки. Відзив обґрунтовано тим, що підстави та порядок проведення спеціального розслідування регулюється Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 за №332, яка поширюється на військові частини та військовослужбовців, крім військовослужбовців, які отримали гостре професійне захворювання (отруєння), поранення, контузію, травму, каліцтво, зникли, померли або загинули внаслідок бойових уражень або дій з боку противника в районі ведення бойових дій або проведення операції Об`єднаних сил. Системний аналіз норм наведеної Інструкції у своїй сукупності дозволяє прийти до висновків про те, що спеціальне розслідування у разі зникнення військовослужбовця або його загибелі дійсно може та має бути призначене та проведене у разі, коли такі обставини мали місце у разі виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби. Натомість, зазначена вище Інструкція №332 має й чітке застереження про ті випадки, коли таке спеціальне розслідування не проводиться, а саме за умов зникнення, смерті або загибелі військовослужбовців внаслідок бойових уражень або дій з боку противника с бойовими людськими втратами, які обліку як нещасні випадки не підлягають. Аналізуючи відомості, зазначені у протоколі допиту свідка ОСОБА_7 , а також з наявних у відповідача даних, вбачається, що 24.03.2023 син позивачки ОСОБА_2 зник безвісти (та ймовірно міг загинути) у районі н.п. Діброва Сєвєродонецького району Луганської області саме під час виконання бойового завдання у районі ведення бойових дій внаслідок бойових дій з боку противника. Факт зникнення безвісти ОСОБА_2 чи його ймовірної загибелі, як було зазначене вище, кваліфікується, як бойові людські безповоротні втрати, не може обліковуватися, як нещасний випадок, за будь-яких обставин, а отже не може бути підставою для призначення та проведення спеціального розслідування у розумінні вимог Інструкції №332. Також відповідач-1 вважає, що посилання на Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом МОУ від 21.11.2017 №608, у даному випадку, є юридично некоректним, оскільки у розумінні положень Порядку №608 службове розслідування (чи службова перевірка) призначаються та проводиться за таких обставин, які дають підстави вважати (припускати), що у діях (бездіяльності) військовослужбовця під час виконання останнім обов`язків військової служби мало місце порушення військової дисципліни, невиконання чи неналежне виконання останнім обов`язків військової служби, вчинення останнім проступку чи правопорушення (дисциплінарного, адміністративного чи кримінального) та, як наслідок, встановлення ступеня його вини, причинного зв`язку та протиправних наслідків, що настали. Натомість, факт зникнення безвісти чи загибель військовослужбовця під час виконання останнім бойового завдання у районі ведення бойових дій, пов`язане із діями противника, не створює підстав для призначення та проведення службового розслідування. Зауважив, що дійсно після факту зникнення безвісти сина позивачки наказом командира Військової частини НОМЕР_2 призначалося службове розслідування, але метою такого розслідування була перевірка обставин саме на предмет ймовірного допущення військовослужбовцями фактів невиконання чи неналежного виконання обов`язків військової служби під час виконання бойового завдання, що призвело до наслідків у виді зникнення безвісти, а саме виключення ймовірних фактів самовільного залишення бойової позиції, добровільної здачі у полон, ухилення від військової служби чи фактів непокори. Оскільки дані обставини вже були предметом дослідження, а висновки, отримані за результатами проведення службового розслідування (які зазначені в акті службового розслідування, долученого позивачем до позовної заяви) знайшли своє об`єктивне підтвердження та не оскаржуються позивачем, відповідач-1 не вбачає підстав для повторного проведення у тому числі службового розслідування. Також відповідач-1 вважає, що сама по собі вимога щодо визнання протиправною його бездіяльності у частині ненадання відповіді з приводу проведення додаткового спеціального розслідування за фактом безвісти зникнення чи загибелі сина позивачки без похідної вимоги у вигляді зобов`язання вчинити таку дію є нелогічним та позбавленим сенсу.
Відповідно до ч. 5 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їх офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Відповідно до п. 37 підрозділу 2 розділу III Положення "Про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи" підсистема "Електронний суд" забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.
Відповідно до п. 17 підрозділу 1 розділу III Положення "Про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи" особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 2 зареєстрований в Електронному кабінеті Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи". 
Ухвала суду від 30.03.2026 року, якою відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи була направлена та доставлена до електронного кабінету відповідача 2 - 31.03.2026 року 00:50, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Копія позовної заяви та додатками була направлена та доставлена до електронного кабінету відповідача 2 13.03.2026 року 13:20, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Станом на 22.05.2026 року (з урахуванням строку на поштове відправлення), відзив від відповідача до суду не надходив. 
Пояснень, заяв або клопотань по суті спору відповідачем до суду також не надано.
Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Таким чином, відповідач правом на подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) та надання доказів по справі не скористався, з клопотанням про продовження строків на надання відзиву до суду не звертався.
Частиною 6 ст. 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був призначений на посаду та приступив до виконання обов`язків з 30.12.2022 року, на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30.12.2022 р. №391.
Сповіщенням сім`ї №44 від 27.03.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомив позивачку, що її син, стрілець 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , призваний на військову службу по мобілізації 12.12.2022 року ІНФОРМАЦІЯ_4 , 24.03.2023 року зник безвісти під час ведення бойових дій у населеному пункті Діброва, Сєвєродонецького р-ну, Луганської області, виконуючи бойове завдання пов`язане із захистом Батьківщини.
Відповідно до Акта службового розслідування за фактом зникнення безвісти військовослужбовців Військової частини НОМЕР_2 у кількості 5 осіб під час виконання бойового завдання у зоні бойових дій, затвердженого 12.04.2023 року командиром ВЧ НОМЕР_2 року, 24.03.2023 року у денний час доби зведена група військовослужбовців ВЧ НОМЕР_2 , серед яких зазначений стрілець 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти солдат ОСОБА_2 , які виконували бойове завдання на бойовій позиції «АРАРАТ», розташованій у районі м.Діброва Сєвєродонецького району Луганської області, у ході бойових зіткнень із ворогом зникли безвісти за особливих умов (рапорт вх.№1044 від 25.03.2023). Згодом бойова позиція «АРАРАТ» втрачена та захоплена ворогом. Згідно з висновками службового розслідування факт зникнення безвісти військовослужбовців ВЧ НОМЕР_2 , зокрема стрільця 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти солдат ОСОБА_2 за особливих умов (у зоні безпосередніх бойових дій під час виконання бойового завдання) знайшов своє підтвердження. Обставин, які б свідчили про те, що солдат ОСОБА_8 самовільно залишив поле боя, ухилився від виконання обов`язків військової служби, не виконав наказу чи розпорядження командира, добровільно здався у полон, у ході службового розслідування не встановлено.
28.03.2023 року за заявою позивачки про те, що 24.03.2023 року, під час виконання бойових завдань, безвісти зник її син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровано кримінальне провадження №12023041700000180.
25.08.2025 року ОСОБА_1 через ІНФОРМАЦІЯ_5 звернулась до начальника ВЧ НОМЕР_1 із заявою, в якій просила провести дорозслідування у зв`язку зі зміненими обставинами. У заяві зазначила, що вона спілкувалася зі звільненим із полону ОСОБА_9 , який повідомив позивачці, що її син - ОСОБА_2 , загинув.
Заява позивачки від 25.08.2025 року була передана до ВЧ НОМЕР_1 засобами СЕДО 28.08.2025 року вих.№1392/2798.
Як слідує з протоколу допиту свідка від 25.09.2025 року у кримінальному провадженні №12023041700000180, ОСОБА_7 пояснив, що 24 березня 2023 року він перебував на позиції «Арарат» разом із, зокрема, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Почався артилерійський обстріл їх позиції, після чого на позицію зайшла штурмова група противника та відкрила вогонь, внаслідок чого ОСОБА_2 було вбито. Зазначив, що він особисто бачив як ОСОБА_2 загинув.
Представником позивачки – адвокатом Виприком Сергієм Олександровичем, було подано адвокатський запит до ВЧ НОМЕР_1 за вих.№10-12/25 від 22.12.2025 року, в якому представник просив надати належним чином засвідчену інформацію про те, чи проводилося 
додаткове службове розслідування за фактом загибелі солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якщо таке проводилась просив надати належним чином засвідчений акт. У разі якщо додаткове службове розслідування загибелі/смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не проводилося, просив ініціювати його проведення.
Відповідь на заяву позивачки від 25.08.2025 року та на адвокатський запит представника позивачки від 22.12.2025 року надано не було, що не заперечується відповідачем-1 у відзиві на позовну заяву.
Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення повторного спеціального розслідування по факту загибелі ОСОБА_2 та бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 25 серпня 2025 року про проведення повторного спеціального розслідування по факту загибелі ОСОБА_2 , позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підстави та порядок проведення спеціального розслідування регулюється Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 за №332 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24 грудня 2021 року за №1667/37289 (далі - Інструкція №332).
Відповідно до п.1 розділу І Інструкції №332 ця Інструкція визначає процедуру проведення розслідування та обліку нещасних випадків з військовослужбовцями Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту (у тому числі з відрядженими зі Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту), військовозобов`язаними та резервістами, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовці), отриманих ними професійних захворювань, їх загибелі або смерті зі встановленням зв`язку з виконанням обов`язків військової служби і аварій, що сталися у військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України, Державній спеціальній службі транспорту (далі - військові частини).
Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, у випадках, визначених частиною четвертою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (п.2 розділу І Інструкції №332).
Згідно з п.3 розділу І інструкції №332 ця Інструкція поширюється на військові частини та військовослужбовців, крім військовослужбовців, які отримали гостре професійне захворювання (отруєння), поранення, контузію, травму, каліцтво, зникли, померли або загинули внаслідок бойових уражень або дій з боку противника в районі ведення бойових дій або проведення операції Об`єднаних сил.
Випадки гострого професійного захворювання (отруєння), поранення, контузії, травми, каліцтва, зникнення, смерті або загибелі військовослужбовців внаслідок бойових уражень або дій з боку противника є бойовими людськими втратами і обліку як нещасні випадки не підлягають.
Випадки гострого професійного захворювання (отруєння), поранення, контузії, травми, каліцтва, зникнення, смерті або загибелі військовослужбовців, що сталися в районі ведення бойових дій або проведення операції Об`єднаних сил, але не пов`язані з бойовими ураженнями або діями з боку противника, розслідуються згідно з вимогами цієї Інструкції.
Відповідно до п.1 розділу II Інструкції №332 розслідування проводиться у разі виникнення нещасного випадку, а саме обмеженої в часі події або раптового впливу на військовослужбовця небезпечного фактора чи середовища за наявності ознак того, що випадок стався під час виконання ним обов`язків військової служби, унаслідок чого зафіксовано шкоду здоров`ю, зокрема, від одержання ним поранення, травми, у тому числі внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою, гострого професійного захворювання і гострого професійного отруєння, одержання сонячного або теплового удару, опіку, обмороження, а також у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, отримання інших ушкоджень унаслідок аварії, пожежі, стихійного лиха (землетрус, зсув, повінь, ураган тощо), контакту з представниками тваринного і рослинного світу, комахами, іншими представниками флори і фауни (далі - нещасні випадки), які призвели до звільнення від виконання обов`язків військової служби військовослужбовця на один день і більше, а також у випадку смерті військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби.
До гострого професійного захворювання належить захворювання, що виникло після одноразового (протягом не більше однієї доби) впливу на військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби шкідливих факторів середовища фізичного, біологічного та хімічного характеру (в тому числі інфекційні, паразитарні, алергійні захворювання).
Причинами гострих професійних отруєнь є шкідливі речовини гостроспрямованої дії.
Відповідно до п.1 розділу III Інструкції №332 спеціальному розслідуванню підлягають:
нещасні випадки з військовослужбовцями зі смертельним наслідком;
нещасні випадки, унаслідок яких військовослужбовцем отримані тяжкі травми;
групові нещасні випадки, що сталися одночасно з двома і більше військовослужбовцями, незалежно від тяжкості шкоди їх здоров`ю;
випадки зникнення військовослужбовців, за відсутності ознак ухилення від військової служби;
випадки смерті військовослужбовців.
Спеціальне розслідування зазначених вище випадків проводиться за наявності ознак того, що випадок стався під час виконання обов`язків військової служби.
Системний аналіз зазначених вище норм у своїй сукупності дозволяє дійти висновку про те, що спеціальне розслідування у разі зникнення безвісти військовослужбовця або його смерті дійсно може та має бути призначене та проведене у разі, коли такі обставини мали місце у разі виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби.
Натомість, зазначена вище Інструкція №332 має чітке застереження про ті випадки, коли таке спеціальне розслідування не проводиться та випадки на які дія Інструкції не розповсюджується, а саме за умов, коли зникнення, смерть або загибель військовослужбовців виникла внаслідок бойових уражень або дій з боку противника в районі ведення бойових дій або проведення операції Об`єднаних сил, такі військовослужбовці вважаються бойовими людськими втратами, обліку як нещасні випадки не підлягають, а дія Інструкції №332 на них не розповсюджується. 
З матеріалів справи вбачається, що 24.03.2023 син позивачки ОСОБА_2 зник безвісти (та ймовірно міг загинути) у районі н.п. Діброва Сєвєродонецького району Луганської області саме під час виконання бойового завдання у районі ведення бойових дій внаслідок бойових дій з боку противника.
Отже, факт зникнення безвісти ОСОБА_2 чи його ймовірної загибелі, кваліфікується, як бойові людські безповоротні втрати, які не можуть обліковуватись, як нещасний випадок, а отже такі обставини не можуть бути підставою для призначення та проведення спеціального розслідування у розумінні вимог Інструкції №332, так як наведена Інструкція на такі випадки не розповсюджується.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 №608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за №1503/31371 (далі - Порядок №608).
Згідно з п.1 розділу II Порядку №608 цей Порядок визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.
Відповідно до п.1 розділу II Порядку №608 службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.
Відповідно до п.3 розділу II Порядку №608 службове розслідування проводиться для встановлення:
неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення;
причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби;
ступеня вини військовослужбовця;
порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства;
причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення;
причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння.
Таким чином, у розумінні положень Порядку №608 службове розслідування (чи службова перевірка) призначаються та проводиться за таких обставин, які дають підстави вважати (припускати), що у діях (бездіяльності) військовослужбовця під час виконання останнім обов`язків військової служби мало місце порушення військової дисципліни, невиконання чи неналежне виконання останнім обов`язків військової служби, вчинення останнім проступку чи правопорушення (дисциплінарного, адміністративного чи кримінального) та, як наслідок, встановлення ступеня його вини, причинного зв`язку та протиправних наслідків, що настали.
Натомість, факт зникнення безвісти чи загибель військовослужбовця під час виконання останнім бойового завдання у районі ведення бойових дій, пов`язане із діями противника, сам по собі не створює підстав для призначення та проведення службового розслідування.
Як вбачається з матеріалів справи, після факту зникнення безвісти сина позивачки - ОСОБА_2 , наказом командира Військової частини НОМЕР_2 було призначено службове розслідування, метою якого була перевірка обставин зникнення безвісти на предмет ймовірного допущення військовослужбовцями фактів невиконання чи неналежного виконання обов`язків військової служби під час виконання бойового завдання, що призвело до наслідків у виді зникнення безвісти, а саме виключення ймовірних фактів самовільного залишення бойової позиції, добровільної здачі у полон, ухилення від військової служби чи фактів непокори. 
Оскільки наведені вище обставини вже були предметом дослідження, а висновки, отримані за результатами проведення службового розслідування, які зазначені в акті службового розслідування, долученого позивачем до позовної заяви, знайшли своє об`єктивне підтвердження та не оскаржуються позивачем, враховуючи відсутність у наданих позивачем документах додаткової інформації, яка могла б вплинути на попередні висновки службового розслідування в частині порушення військової дисципліни, невиконання чи неналежне виконання останнім обов`язків військової служби, вчинення останнім проступку чи правопорушення, суд не вбачає підстав для повторного проведення службового розслідування.
З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення повторного спеціального розслідування по факту загибелі ОСОБА_2 та відсутність правових підстав для зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 повторно провести спеціальне розслідування щодо загибелі військовослужбовця ОСОБА_2 відповідно до вимог Інструкції про розслідування та облік нещаних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 за №332, а тому в задоволенні них вимог суд відмовляє.
Щодо вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 у частині ненадання відповіді на звернення, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» №393/96-ВР від 02.10.1996 року громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Частиною 1 ст.15 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Згідно із ч.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України, у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України, визначено Інструкцією про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 року №735 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 23 січня 2017 року за №94/29962 (далі – Інструкція №735).
Пунктом 6 Розділу І Інструкції №735 визначено, що усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України “Про звернення громадян” їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, установлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.
Згідно з п.1 Розділу ІІІ Інструкції №735 посадові особи органів військового управління, військових частин під час розгляду звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників на місця для перевірки викладених у зверненні обставин, застосовувати інші заходи для об`єктивного вирішення поставлених автором звернення питань, з`ясовувати та приймати рішення про усунення причин і умов, які спонукають авторів скаржитись.
Пунктом 2 Розділу ІІІ Інструкції №735 визначено, що рішення, які приймаються за зверненнями, мають бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах законодавства.
Відповідно до п.5 Розділу ІІІ Інструкції №735 звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання.
Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.
Згідно з п.6 Розділу ІІІ Інструкції №735 звернення вважається вирішеним, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.
З аналізу наведених вище норм права випливає висновок, що кожне звернення громадянина повинно бути належним чином розглянуто у визначений законодавством строк, а вирішеним вважається звернення, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.
З матеріалів справи встановлено, що 25.08.2025 року ОСОБА_1 через ІНФОРМАЦІЯ_6 звернулась до начальника ВЧ НОМЕР_1 із заявою, в якій просила провести дорозслідування у зв`язку зі зміненими обставинами. 
Заява позивачки від 25.08.2025 року була передана до ВЧ НОМЕР_1 засобами СЕДО 28.08.2025 року вих.№1392/2798.
Також представником позивачки було подано адвокатський запит до ВЧ НОМЕР_1 за вих.№10-12/25 від 22.12.2025 року щодо отримання інформації про проведення додаткового службового розслідування за фактом загибелі солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Проте, відповідь на заяву позивачки від 25.08.2025 року, навіть після звернення представника позивачки із адвокатським запитом, надано не було, не зважаючи на те, що визначений Законом України «Про звернення громадян» та Інструкцією №735 максимальний термін вирішення питань, порушених у зверненні минув. Наведені обставини не заперечуються відповідачем-1 у відзиві на позовну заяву та не спростовані жодними доказами.
Отже, встановлені у справі обставини свідчать про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 25 серпня 2025 року про проведення повторного спеціального розслідування по факту загибелі ОСОБА_2 та є підставою для задоволення позовних вимог в цій частині.
Частиною 2 ст.9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи те, що позивач просить визнати протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 25 серпня 2025 року про проведення повторного спеціального розслідування по факту загибелі ОСОБА_2 і ця вимога визнана судом обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, проте у позові не заявлено вимоги про зобов`язання відповідача-1 розглянути відповідну заяву, суд вважає за необхідне, з урахуванням приписів ч.2 ст.9 КАС України, вийти за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивачки.
Отже, належним та ефективним захистом порушених прав позивачки суд вважає зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 серпня 2025 року про проведення повторного спеціального розслідування по факту загибелі ОСОБА_2 та надати обґрунтовану відповідь.
Інші доводи учасників справи не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України(далі - КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч. 1ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до ч. 1 і ч. 2 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на встановлені обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими врегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 25 серпня 2025 року про проведення повторного спеціального розслідування по факту загибелі ОСОБА_2 .
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 серпня 2025 року про проведення повторного спеціального розслідування по факту загибелі ОСОБА_2 та надати обґрунтовану відповідь.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 532 (п`ятсот тридцять дві) грн. 48 коп.
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено та підписано 22.05.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса