ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року
м. Київ

справа № 753/5777/25
провадження № 61-15003св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційнускаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» (далі -КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив виселити відповідача з житлового приміщення - службової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення та стягнути судові витрати.
Позовні вимоги мотивовано тим, що за позивачем на праві господарського відання закріплено об`єкти комунальної власності територіальної громади м. Києва, у тому числі багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідно до розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 25 листопада 2015 року за № 731 «Про передачу та закріплення службових жилих приміщень за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» за керуючою компанією закріплено службові жилі приміщення згідно із переліком, до якого також входить квартира АДРЕСА_2 

15 липня 1988 року ОСОБА_3 (наймач) та членам його родини - дружині ОСОБА_4 та дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , видано ордер № 5259 на право заняття службового приміщення - квартири АДРЕСА_2 . 

Згідно з відомостями, які містяться в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади м. Києва», на реєстраційному обліку службової квартири АДРЕСА_2 станом на 28 листопада 2024 року зареєстрованим із 05 липня 1988 року до цього часу є ОСОБА_1 . 

ОСОБА_4 була зареєстрована у вказаній квартирі з 05 липня 1988 року до 22 лютого 2024 року.

17 січня 2025 року комісія ЖЕД-202 Керуючої компанії провела обстеження квартири АДРЕСА_2 та склала відповідний акт, у якому зазначено, що при неодноразовому відвідування працівниками структурного підрозділу ЖЕД-202 двері квартири ніхто не відчиняв. Зі слів консьєржа мешканка квартири померла, син померлої в квартирі на даний час не проживає, вхідні двері в квартиру зачинені.

Згідно із даними трудової книжки ОСОБА_3 його звільнено із займаної посади 31 березня 2006 року за власним бажанням, а відповідно до відмітки в його паспорті, ОСОБА_3 з 28 липня 2006 року зареєструвався за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 . Отже, ОСОБА_3 з 28 липня 2006 року не проживає у службовій квартира АДРЕСА_2 та з дати створення Керуючої компанії не звертався із клопотанням про виключення жилого приміщення із переліку службових комунального підприємства.

Керуючись Житловим кодексом України (далі - ЖК України) та Положенням про порядок наданих службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, на засіданні Комісії вирішено відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_3 про виключення із числа службових Керуючої компанії квартири АДРЕСА_2 , оскільки у підприємства не відпала потреба в її використанні.

Ураховуючи відмову підприємства у виключенні жилого приміщення із числа службового, надану представнику ОСОБА_3 , а також наявність законних підстав у інших працівників Керуючої компанії в отриманні службового житла, позивач вважав за необхідне виселити ОСОБА_1 із займаного службового жилого приміщення, який не перебував і не перебуває у трудових відносинах з підприємством, є зареєстрованим за зазначеною адресою, але не має правових підстав для подальшого проживання та користування службовим приміщенням.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2025 року в задоволенні позовних вимог КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» відмовлено.

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог статті 125 ЖК України відповідач не може бути виселений зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Позивач не запропонував інше жиле приміщення для відповідача, куди він міг би бути переселений, доказів про наявність іншого житла у відповідача на праві власності (користування) суду не надано. Суд не встановив фактів, які б свідчили про явну потребу суспільства у житлі, що має звільнити відповідач, та чи буде відповідати це виселення вимогам закону.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 

Постановою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року апеляційну скаргу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» - задоволено.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2025 року - скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з житлового приміщення - службової квартири за адресою:  АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» судовий збір у розмірі 7 570,00 грн.

Скасовуючи судове рішення, з урахуванням установлених обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що виселення відповідача є пропорційним засобом, оскільки інтересу відповідача продовжити користуватися спірною квартирою після тривалого не проживання там за відсутності будь-яких законних підстав для цього протиставляється інтерес суспільства в особі працівників позивача, які мають законні підстави та потребують такого житла з огляду на характер та місце своєї роботи. Відсутні також підстави вважати, що виселення відповідача зі службового житла становитиме для нього надмірний тягар, оскільки він тривалий час не був зацікавлений в такому житлі та не користувався ним.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справі

У грудні 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, від 19 серпня 2020 року у справі № 639/6295/16, від 14 липня 2020 року у справі № 686/23977/18, від 08 липня 2020 року у справі № 612/808/18, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 03 липня 2024 року у справі № 369/218/22 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» не є власником спірного житла, відтак не мала права звертатися до суду із позовом про виселення.

Вважає, що апеляційний суд не врахував, що негаторний позов може пред`явити лише власник майна, яким у цій справі позивач не є, відтак необґрунтовано відхилив доводи відповідача про застосування позовної давності у спорі. 
Не враховано, що ОСОБА_1 вселився у службове жиле приміщення як член сім`ї працівника, якому було надано спірне жиле приміщення, та який пропрацював у майже 20 років, тому виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення суперечить статті 125 ЖК України.

Крім того, посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема у недослідженні доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У грудні 2025 року від КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувану постанову без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 01 грудня 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 753/5777/25 з Дарницького районного суду міста Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У січні 2026 року матеріали справи № 753/5777/25 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 30 січня 2015 року за № 33 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва» за позивачем на праві господарського відання закріплено об`єкти комунальної власності територіальної громади м. Києва, у тому числі багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 .

15 липня 1988 ОСОБА_3 (наймач) та членам його родини - дружині ОСОБА_4 та дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , видано ордер № 5259 на право заняття службового приміщення - квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 отримав право на вселення у спірне службове жиле приміщення на підставі ордера № 5259, як член сім`ї працівника, якому було надано спірне службове жиле приміщення.

Відповідно до копії трудової книжки 19 лютого 1988 року ОСОБА_3 прийнято на роботу в ЖЕК - 1404 Харківського управління житлового господарства м. Києва. 31 березня 2006 року його звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України.

Відповідно до інформації наданої Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією, за відомостями, які містяться в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади м. Києва», на реєстраційному обліку квартири АДРЕСА_2 станом на 28 листопада 2024 року зареєстрованим із 05 липня 1988 року по теперішній час є ОСОБА_1 ОСОБА_4 була зареєстрована у вказаній квартирі з 05 липня 1988 року до 22 лютого 2024 року.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам
та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений
із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно із частинами першою та другою статті 109 ЖК України виселення
із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення
у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави
у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька
та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно
з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу
до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8,
не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути
не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56).
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60).

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства
та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для
її досягнення.

З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Аналіз статей 124, 125 ЖК України свідчить, що зазначені норми права підлягають застосуванню до житлових правовідносин, одним із суб`єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Тож закріплені у статтях 125 та 124 ЖК України гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення зі службового приміщення громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах. Право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-798цс17.

У справі, яка переглядається ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах із позивачем.

У спірну квартиру відповідач був вселений як член сім`ї ОСОБА_3 на підставі ордеру від 15 липня 1988 року № 5259 (а. с. 24).

ОСОБА_3 працював слюсарем-сантехніком в ЖЕК - 1404 Харківського управління житлового господарства м. Києва у період із 13 січня 1986 року до 31 березня 2006 року (а. с. 29-33).

Після свого звільнення ОСОБА_3 добровільно відмовився від наданого йому службового приміщення та змінив місце свого постійного проживання в липні 2006 року, переїхавши проживати за адресою: АДРЕСА_3 .

У спірній квартирі залишилась проживати дружина ОСОБА_3 , яка померла 

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в службовій квартирі залишився зареєстрованим лише відповідач, який фактично в квартирі не проживав та квартирою не користувався, винаймав житло, проте після смерті матері та сплати боргу за комунальні послуги вирішив повернутись проживати до спірної квартири, де знаходяться його речі.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, який оцінюючи виселення ОСОБА_1 на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права держави в особі позивача, на балансі якого знаходиться державне житло, гарантовані як національним законодавством України, такі статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, та вважає, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення відповідача зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки: у спірній квартирі, яка є державною власністю, та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» зареєстрований ОСОБА_1 , який не перебував у трудових відносинах із позивачем, фактично не проживав у зазначеній квартирі, про що свідчить його позиція під час розгляду справи та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема наданим представником ОСОБА_1 акт про фактичне непроживання особи за адресою.

Разом із цим в організації позивача перебувають у черзі особи, які потребують отримання житлового приміщення та перебувають у трудових відносинах із КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва». Отже, територіальна громада міста Києва в особі позивача, потребує його для надання працівникам підприємства, а тому, таке втручання держави щодо спірного житла є виправданим необхідним у демократичному суспільстві втручанням держави у право відповідача, члена родини ОСОБА_3 у його право на житло, яке він отримував у тимчасове користування з останнім.

Доводи касаційної скарги про те, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» не є власником спірного майна, а тому не може звертатися з позовом про виселення, Верховний Суд відхиляє.

Відповідно до статуту КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» створено рішенням Київської міської ради від 09 жовтня 2024 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», засноване на комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесене до сфери управління Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації. Засновником і власником КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» є територіальна громада міста Києва, від імені якої виступає Київська міська рада.

Пунктом 5.1.13 Статуту визначено право підприємства у разі виявлення порушення, встановленого законодавством щодо порядку користування житловими та нежитловими приміщеннями (виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов`язання звільнити житлове/нежитлове приміщення, усунути самовільне перепланування, переобладнання, зобов`язання надати доступ до приміщення, тощо) вживати заходів, передбачених законодавством України.

Розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 30 січня 2015 року № 33 за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» закріплено перелік об`єктів комунальної власності, серед яких житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 .

Розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 25 листопада 2015 року № 731 за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» закріплено перелік службових жилих приміщень, серед яких квартира АДРЕСА_2 .

За наведених обставин, Верховний Суд відхиляє посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення про права, свободи, інтереси та/або обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, зокрема власника майна - Київської міської ради. Крім того, необґрунтованими є аргументи заявника про те, що у справі не залучено ОСОБА_3 як співвідповідача, оскільки у цій справі встановлено, що останній добровільно відмовився від службового житла та змінив адресу реєстрації, позовних вимог про виселення ОСОБА_3 зі спірного приміщення не заявлено.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи відповідача про застосування позовної давності у справі, врахувавши правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 686/16196/15-ц. Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм права та не свідчать про наявність підстав для скасування правильного по суті судового рішення.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, зазначених у касаційній скарзі є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	  	
	Р. А. Лідовець	
	  	
	Д. Д. Луспеник