ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1114/24  Номер провадження 22-ц/814/609/26	Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О. О.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду
цивільних справ:
головуючого Пікуля В.П.,
суддів: Карпушина Г.Л., Панченка О.О., 
за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури

на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 16 липня 2025 року

у справі за позовом заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області, в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах – Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації, до Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про визнання незаконним та скасування рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30 жовтня 2008 року та визнання недійсним договору дарування від 11 грудня 2019 року №2262 та витребування земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2024 року позивач звернувся з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30 жовтня 2008 року та визнання недійсним договору дарування від 11 грудня 2019 року №2262 та витребування земельних ділянок.
Позов обґрунтовано зокрема тим, що відповідно до пункту 1 рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30 жовтня 2008 року «Про зміну рішення «Про передачу земельної ділянки у приватну власність» внесено зміни в рішення 18 сесії 5 скликання від 24 квітня 2008 року «Про передачу земельної ділянки гр. ОСОБА_3 в приватну власність в розмірі 0,15 га» та визначено остаточну площу земельної ділянки гр. ОСОБА_3 в розмірі 0,27 га.
Пунктом 2 рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30 жовтня 2008 року передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,27 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,16 га; для ведення особистого селянського господарства - 0,11 га.
На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку №224906 площею 0,16 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та Державний акт на право власності на земельну ділянку №224907 з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203 площею 0,11 га для ведення особистого селянського господарства.
Дані земельні ділянки розташовані по АДРЕСА_1 .
У подальшому, 11 грудня 2019 року між ОСОБА_2 (до реєстрації шлюбу - ОСОБА_3 ) та її дочкою ОСОБА_1 укладено договір дарування ННН 831642, 831643, 831644, 831645 реєстраційний номер № 2262 щодо передачі права власності на земельну ділянку площею 0,1625 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202 та на земельну ділянку площею 0,1104 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203, що розташовані по АДРЕСА_1 .
На підставі зазначеного договору 11 грудня 2019 року приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ліньковою І.Б. здійснено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202, індексний номер рішення 50151701 від 11 грудня 2019 року, номер відомостей про речове право 34581157, та на земельну ділянку з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203, індексний номер: 50152113 від 11 грудня 2019 року, номер відомостей про речове право 34581537.
Разом з тим, окружною прокуратурою встановлено, що вищезазначені земельні ділянки були сформовані та передані у приватну власність на підставі рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 24 квітня 2008 року всупереч вимогам земельного і лісового законодавства, оскільки, в силу положень статей 20, 57, 84 ЗК України та статті 5 ЛК України, спірні земельні ділянки належать до земель державної власності лісогосподарського призначення та повинні використовуватись для ведення лісового господарства в порядку, визначеному ЛК України.
Згідно інформації Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» № 255 від 16 червня 2023 року, згідно матеріалів лісовпорядкування 2017 року, земельна ділянка з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202 площею 0,1625 га накладається на землі Державного лісового фонду України, площа перетину 0,1625 га; земельна ділянка з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203 площею 0,1104 га накладається на землі Державного лісового фонду України, площа перетину 0,1104 га (квартал 47 Градизького лісництва Філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України»).
Згідно викопіювань кварталу 47 Градизького лісництва з планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Кременчуцький лісгосп» 2007 та 2017 років (планшет № 13) спірні земельні ділянки нанесені на планово-картографічні матеріали ДП «Кременчуцьке лісове господарство».
Відповідно до висновку судової комплексної земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи Полтавського НДЕКЦ МВС від 28 грудня 2023 року № КСЕ-19/117- 23/16047 за результатами проведеного дослідження встановлено, що відповідно до даних, які містяться в планово-картографічних матеріалах лісовпорядкування, земельна ділянка з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202, знаходиться в межах земель Державного лісового фонду в межах кварталу, 47 Градизького лісництва Філії «Кременчуцьке лісове господарство». Площа накладання становить 0,1625 га.
Згідно висновку судової комплексної земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи Полтавського НДЕКЦ МВС від 09 січня 2024 року № КСЕ-19/117- 23/16050 за результатами проведеного дослідження встановлено, що відповідно до даних, які містяться в планово-картографічних матеріалах лісовпорядкування, земельна ділянка з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203, знаходиться в межах земель Державного лісового фонду в межах кварталу 47 Градизького лісництва Філії «Кременчуцьке лісове господарство». Площа накладання становить 0,1104 га.
Отже, факт віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування Філії «Кременчуцьке лісове господарство» Слобожанського офісу ДП «Ліси України», листом Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» № 255 від 16 червня 2023 року, висновками судової комплексної земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи Полтавського НДЕКЦ МВС від 28 грудня 2023 року № КСЕ-19/117-23/16047 та від 09 січня 2024 року № КСЕ-19/117-23/16050.
З огляду на викладене та враховуючи, що спірні земельні ділянки відносились до земель лісогосподарського призначення державної власності, а не до земель комунальної форми власності, рішення Піщанської сільської ради від 30 жовтня 2008 року прийняте з перевищенням наданих законом повноважень та всупереч пункту «ґ» частини четвертої статті 84, частини другої статті 56, частини п`ятої статті 116, частини третьої статті 122 ЗК України.
Відповідно до листів Слобожанського лісового офісу ДП «Ліси України» від 09 лютого 2024 року № 22/28-2024, Державного агентства лісових ресурсів України від 19 грудня 2023 року № 02-18/6953-23 погодження на вилучення та зміну цільового призначення земельних лісових ділянок в межах кварталу 47 Градизького лісництва філії «Кременчуцьке лісове господарство» не надавалося.
Як установлено окружною прокуратурою, земельні ділянки лісогосподарського призначення площею 0,1625 га та 0,1104 га, що перебувають на праві постійного користування у Філії «Кременчуцьке лісове господарство» Слобожанського офісу ДП «Ліси України» (квартал 47 Градизького лісництва) вибули з державної власності у приватну власність ОСОБА_3 внаслідок прийняття Піщанською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області рішення від 30 жовтня 2008 року з порушенням вимог частини другої статті 20, частин другої та третьої статті 142, частини другої статті 149, пункту «і» частини четвертої статті 84, частини другої статті 56, частини п`ятої статті 116, частини третьої статті 122 ЗК України.
Відтак відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади - Кременчуцької РВА означає, що держава, як власник, волю на відчуження цих ділянок не виявляла.
Тобто, земельні ділянки вибули з володіння власника поза його волею - без прийняття ним відповідного рішення і оскільки держава в особі Кременчуцької РВА не розпорядилася земельною ділянкою у передбачений законом спосіб, Піщанська сільська рада відчужила їх без вираження на це волі власника.
На підставі вищевикладеного, просив суд ухвалити рішення, яким:
1. Визнати незаконним та скасувати рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30 жовтня 2008 року «Про зміну рішення «Про передачу земельної ділянки у приватну власність» щодо передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,16 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0,11 га для ведення особистого селянського господарства.
2. Визнати недійсним Договір дарування ННН 831642, ННН 831643, ННН 831644, ННН 831645 від 11 грудня 2019 року № 2262, укладений між ОСОБА_2 (до реєстрації шлюбу — ОСОБА_3 ) та ОСОБА_1 щодо передачі права власності на земельну ділянку площею 0,1625 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202 та на земельну ділянку площею 0,1104 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203, що розташовані по АДРЕСА_1 .
3. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202, зареєстровану у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 34581157) приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ліньковою І.Б. № 50151701 від 11 грудня 2019 року, з одночасним припиненням речових прав власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.
4. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203, зареєстровану у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 34581537) приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ліньковою І.Б. № 50152113 від 11 грудня 2019 року, з одночасним припиненням речових прав власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.
5. Витребувати на користь власника Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації з володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1625 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202.
6. Витребувати на користь власника Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації з володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1104 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203.
7. Скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 0,1625 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо даної земельної ділянки.
8. Скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 0,1104 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо даної земельної ділянки.
9. Стягнути з відповідачів на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір в сумі 24868,91 грн.
Короткий зміст судових рішень 
Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25 липня 2024 року залучено до участі у справі за позовом заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області, в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах – Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації, до Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_1 , третя особа: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про визнання незаконним та скасування рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30 жовтня 2008 року та визнання недійсним договору дарування від 11 грудня 2019 року №2262 – як співвідповідача ОСОБА_2 .
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 16 липня 2025 року у задоволенні позову заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області, в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах – Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації, до Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 третя особа: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про визнання незаконним та скасування рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30 жовтня 2008 року та визнання недійсним договору дарування від 11 грудня 2019 року №2262 відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг
Не погодившись з рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 16 липня 2025 року його в апеляційному порядку оскаржив заступник керівника Полтавської обласної прокуратури, в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах – Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації, який в апеляційній скарзі просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Позиція учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а при постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.
Посилаючись на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду вказує, що місцевий суд не проаналізував надане позивачем викопіювання кварталу 47 Градизького лісництва з плановокартографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Кременчуцький лісгосп» 1979, 1989, 2007 та 2017 років (планшет № 13), які, відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України, є документами, що підтверджують право постійного користування державних лісогосподарських підприємств на раніше надані землі. Наданій інформації Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проєктного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» № 194 від 12 травня 2023 року зі схемою, відповідно до якої спірна земельна ділянка накладається на землі Державного лісового фонду України, площі перетину 100% загальної площі земельних ділянок (квартал 47 Градизького лісництва Філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України»). Зазначена схема, в силу викладеної Верховним Судом позиції у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 361/6826/16-ц, є допустимим доказом.
Також, звертає увагу суду на висновок судової комплексної земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи Полтавського НДЕКЦ МВС від 28 грудня 2023 року та 09 січня 2024 року, відповідно до якого спірна земельна ділянка знаходиться в межах земель Державного лісового фонду в межах кварталу 47 Градизького лісництва Філії «Кременчуцьке лісове господарство».
Поряд з іншим, вказує, що витребування земельної ділянки із володіння відповідача відповідає критерію законності та здійснюється на підставі статті 387 ЦК України.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Самойленко М.О., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 16 липня 2025 року без змін, як законне та обґрунтоване. Звертає увагу, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують мотивів і висновків, наведених у судовому рішенні.
Вказує, що позивачем не надано до суду відповідних доказів, що підтверджують право Філії «Кременчуцьке лісове господарство» Слобожанського офісу ДП «Ліси України» на надане їй право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,27 га, зокрема, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування затверджені та погоджені відповідними органами, опис меж та експлікацією угідь, аерофотозйомку і матеріали звітності за формою 6-зем, які б підтверджували належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду.
Наголошує, що листи Державного агентства лісових ресурсів України №02-18/6953- 23 від 19 грудня 2023 року, Філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» №817/284-2023 від 14 грудня 2023 року, №65/28.4-2024 від 29 лютого 2024 року, №558/28.4-2023 від 14 серпня 2023 року, Слобожанського лісового офісу ДП «Ліси України» №22/28-2024 від 09 лютого 2024 року не можна вважати допустимими доказами, оскільки такі листи непідтверджені фрагментами з картографічних баз даних та фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесенням меж земельної ділянки, яка належить до лісового фонду та чітким нанесенням меж кварталу 47 Градизького лісництва. Крім того, при передачі земельної ділянки комунальної власності у власність громадян чинним законодавством погодження зазначених органів не передбачено.
Також вказує, що посилання позивача, як на підставу для задоволення позову, на висновоки експертизи, також є недопустимим з огляду на те, що дана експертиза ґрунтувалася на матеріалах лісовпорядкування 2007 та 2017 років, та листах, які не є підставою для набуття права постійного користування спірною земельною ділянкою ДП «Ліси України». Для експертизи не надано експертам необхідних для надання відповіді на поставлені запитання документів, зокрема не було надано правовстановлюючої документації на земельні ділянки, які належать ДП «Кременчуцьке лісове господарство», документації із землеустрою на земельні ділянки, які належать ДП «Кременчуцьке лісове господарство», поземельної книги на земельні ділянки, які належать ДП «Кременчуцьке лісове господарство».
Щодо відзиву на апеляційну скаргу Піщанської сільської ради
Відповідачем Піщанською сільською радою подано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого, останній вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду – без змін.
Вказує, що жодного з наданих позивачем доказів, як із кожного окремо, так і у їх сукупності, неможливо встановити ймовірний перетин спірної земельної ділянки площею 0,16 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202 та площею 0,11 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203 з загальної площі земельної ділянки 0,27 га.
Наголошує, що проєкт організації та розвитку лісового господарства ДП «Кременчуцький лісгосп Полтавської області» 2008 року, Таксаційний опис, відомості поквартальних підсумків не містить жодної інформації щодо спірної земельної ділянки та взагалі приналежність даного документа із селом Кривуші.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов належного висновку про відсутність порушених прав позивача, які підлягали б захисту з урахуванням практики ЄСПЛ.
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
У судовому засіданні прокурор вимоги апеляційної скарги підтримав та просив скасувати оскаржуване рішення суду.
Від відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник – адвокат Самойленко М.А., до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності та відсутності їх представника, в якому останні проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували та просили оскаржуване рішення залишити без змін. Також у вищевказаному клопотанні Яцина М.І. та Дрісколл Т.В. зазначили, що, у разі задоволення апеляційної скарги прокурора, слід застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності.
Представник Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Данильченко М.І. звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотання про розгляд справи за відсутності представника підприємства.
Інші учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до пункту 1 рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30 жовтня 2008 року «Про зміну рішення «Про передачу земельної ділянки у приватну власність» внесено зміни в рішення 18 сесії 5 скликання від 24 квітня 2008 року «Про передачу земельної ділянки гр. ОСОБА_3 в приватну власність в розмірі 0,15 га» та визначено остаточну площу земельної ділянки гр. ОСОБА_3 в розмірі 0,27 га.
Пунктом 2 рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30 жовтня 2008 року передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,27 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,16 га; для ведення особистого селянського господарства - 0,11 га.
На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку №224906 площею 0,16 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203 №224907 площею 0,11 га для ведення особистого селянського господарства.
Зазначені земельні ділянки розташовані по АДРЕСА_1 .
11 грудня 2019 року між ОСОБА_2 (до реєстрації шлюбу - ОСОБА_3 ) та дочкою ОСОБА_1 укладено договір дарування ННН 831642, 831643, 831644, 831645 реєстраційний номер № 2262 щодо передачі права власності на земельну ділянку площею 0,1625 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202 та на земельну ділянку площею 0,1104 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203, що розташовані по АДРЕСА_1 .
На підставі зазначеного договору 11 грудня 2019 року приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ліньковою І.Б. здійснено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202, індексний номер рішення 50151701 від 11 грудня 2019 року, номер відомостей про речове право 34581157, та на земельну ділянку з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203, індексний номер: 50152113 від 11 грудня 2019 року, номер відомостей про речове право 34581537.
Позиція апеляційного суду
Щодо правових підстав представництва прокурором інтересів держави
Згідно зі статтею 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
У частині другій статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року№ 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Тобто, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічні позиції викладені у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 08 лютого 2019 року у справі № 915/20/18).
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести, крім наведеного, підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Звертаючись до суду з даним позовом заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області, посилаючись на статтю 23 Закону України «Про прокуратуру» вказував, що, в цій справі, він діє в інтересах держави, зокрема, в особі Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації, яка будучи власником земельної ділянки лісового фонду в межах розумного строку не вжила жодних заходів для самостійного захисту своїх прав та інтересів.
24 січня 2024 року Кременчуцькою окружною прокуратурою направлено на адресу Кременчуцької РВА повідомлення в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо самостійного вжиття заходів та звернення до суду з позовом про витребування на користь власника спірної земельної ділянки.
Листом від 26 лютого 2024 року Кременчуцька РВА повідомила, що інформація про вилучення земельної ділянки із земель державної власності та передача її у приватну власність стала відома РВА лише після отримання повідомлення від Кременчуцької окружної прокуратури. Також було повідомлено про неможливість самостійного вжиття заходів на усунення виявлених порушень, з огляду на відсутність коштів на сплату судового збору для звернення до суду з відповідним позовом.
Зважаючи на викладене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що з матеріалів справи вбачається, що Кременчуцька РВА знаючи про факт нецільового використання спірної земельної ділянки, не вжила заходів щодо захисту своїх прав та інтересів, що свідчить про наявність інтересу держави, який підлягає захисту шляхом представництва прокурором інтересів в особі Кременчуцької РВА.
Щодо спірних правовідносин
Частиною першою статті 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісового фонду (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Згідно із частиною 1 пункту 12 розподілу Х «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель водного фонду, історико-культурного, лісогосподарського, оздоровчого, рекреаційного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.
Частинами першою, другою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проєкти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно екологічні (водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні), естетичні, виховні та інші функції, мають обмежене експлуатаційне значення і підлягають державному обліку та охороні (частина друга статті 3 ЛК України).
Усі ліси на території України становлять її лісовий фонд. До лісового фонду належать також земельні ділянки, не вкриті лісовою рослинністю, але надані для потреб лісового господарства (стаття 4 ЛК України).
Ліси України підлягають охороні і захисту, що передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на їх збереження від знищення, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб, а також раціональне використання. Забезпечення охорони та захисту лісів покладається на центральні та місцеві органи державної виконавчої влади, Верховну Раду Республіки Крим, місцеві Ради народних депутатів та постійних лісокористувачів відповідно до законодавства України (частини перша, друга статті 85 ЛК України).
Усі ліси в Україні є власністю держави (частина перша статті 6 ЛК України).
Згідно з частиною другою статті 9 ЛК України у постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до статті 23 ЛК України державне управління в галузі охорони, захисту, використання та відтворення лісів здійснюють Кабінет Міністрів України, Уряд Республіки Крим, Міністерство охорони навколишнього природного середовища України та його органи на місцях, спеціально уповноважені державні органи лісового господарства, місцеві органи державної виконавчої влади та інші органи відповідно до законодавства України.
У частині другій статті 5 ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісового фонду, визначення їх меж провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством.
За змістом статті 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проєкту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проєкт організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проєкті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.
За змістом статей 181-184, 202-204 ЗК України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.
Згідно з пунктом 5 розподілу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
Матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими Радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами (стаття 94 ЛК України).
Звернувшись до суду з даним позовом, прокурор зазначив, що земельна ділянка з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202 площею 0,1625 га накладається на землі Державного лісового фонду України, площа перетину 0,1625 га; земельна ділянка з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203 площею 0,1104 га накладається на землі Державного лісового фонду України, площа перетину 0,1104 га (квартал 47 Градизького лісництва Філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України») посилаючись на лист Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проєктного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» № 255 від 16 червня 2023 року.
У вказаному листі зазначено, що згідно матеріалів лісовпорядкування 2017 року межі земельної ділянки з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202 площею 0,1625 га накладається на землі Державного лісового фонду України, площа перетину 0,1625 га; а земельної ділянки з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203 площею 0,1104 га накладається на землі Державного лісового фонду України, площа перетину 0,1104 га (квартал 47 Градизького лісництва Філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України») (т. 1 а.с.92).
Відхиляючи наведений доказ, суд першої інстанції не врахував, що Українське державне проєктне лісовпорядне виробниче об`єднання «Укрдержліспроект» (далі - ВО «Укрдержліспроект»), структурним підрозділом якого є ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція», створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування (див. постанови Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 361/6826/16-ц, від 24 квітня 2024 року у справі № 940/751/20).
До листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» № 255 від 16 червня 2023 року долучено додаток: схему розташування земельних ділянок, у тому числі з кадастровими номерами 5322483805:05:005:0202 (11) та 5322483805:05:005:0203 (10) відносно земель лісогосподарського призначення Філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» (квартал 47 Градизького лісництва, згідно з матеріалів лісовпорядкування 2017 року) (т. 1 а.с. 93).
При цьому, відповідачами не надано доказів на спростування твердження сторони позивача про те, що спірні земельні ділянки накладається на землі кварталу 47 Градизького лісництва.
З огляду на наведене, висновок місцевого суду про недопустимість, як доказу накладення меж спірної земельної ділянки на межі земель Державного лісового фонду відповідно до висновків судової комплексної земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи Полтавського НДЕКЦ МВС від 09 січня 2024 № КСЕ-19/117-23/16050, від 28 грудня 2023 року № КСЕ-19/117-23/16047 з підстав того, що дана експертиза ґрунтувалася на матеріалах лісовпорядкування 2007 та 2017 років, та листах, які не є підставою для набуття права постійного користування спірною земельною ділянкою ДП «Ліси України» є помилковим.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що звертаючись до суду позивачем надано належні та допустимі докази в обґрунтування позовних вимог, а саме того, що спірні земельні ділянки відносилась до земель лісогосподарського призначення державної власності.
Згідно зі статтями 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5,0 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Порядок використання земель лісового фонду визначається законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Тобто, земельне законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, дозволяло органу місцевого самоврядування вилучати для суспільних та інших потреб земельні ділянки, надані у постійне користування, але при дотриманні чітко визначеної законодавством процедури. При цьому законодавством чітко передбачалося, що при передачі громадянам чи юридичним особам земельної ділянки, в тому числі, лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства, мають передувати рішення органу місцевого самоврядування про вилучення цієї земельної ділянки та про зміну її цільового призначення.
Разом з тим, листами філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» №558/28.4-2023 від 14 серпня 2023 року та №817/28.4-2023 від 14 грудня 2023 року. Державного агентства лісових ресурсів №02-18/6953-23 від 19 грудня 2023 року, Слобожанського лісового офісу ДП «Ліси України» №22/28-2024 від 09 лютого 2024 року, повідомлено, що ними не погоджувалося вилучення та зміна цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення з постійного користування ДП «Ліси України» (філія «Кременчуцьке лісове господарство»), розташованих у межах кварталу 47 Градизького лісництва, зокрема щодо земельної ділянки, яка є предметом даного спору.
Отже, матеріалами справи підтверджено, що спірні земельні ділянки у встановленому порядку органом місцевого самоврядування не вилучалася, зміна її цільового призначення у передбаченому законом порядку не здійснювалася, тому під час передання земельних ділянок у приватну власність Піщанською сільською радою було порушено вимоги земельного законодавства щодо вилучення земельної ділянки лісового фонду.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Частини перша, друга статті 321 ЦК України визначають непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19 (пункт 9.47) та інших).
При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), згідно з якими у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, в яких на підставі цих рішень виникли права, що були надалі відчужені. Подібні за змістом правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21).
Аналізуючи викладене, колегія суддів зауважує, що у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння позивач вправі доводити незаконність наказів про надання у власність земельної ділянки фізичній особі, без заявлення вимоги про визнання їх недійсними, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які вони спрямовані.
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
В контексті оцінки пропорційності втручання держави у право власності ОСОБА_1 та забезпечення «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, суд враховує поведінку усіх осіб, пов`язаних з незаконним вибуттям земельної ділянки з володіння держави, а також правовий статус спірної земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 107), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 124), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 190)).
Контроль за використанням земельних ділянок лісогосподарського призначення згідно з їх цільовим призначенням є важливим, враховуючи, зокрема, обмеженість кількості земель цієї категорії, їхнє значення для держави, а також суспільну зацікавленість у попередженні незаконних рубок, пошкоджень, ослаблення, іншого шкідливого впливу на лісовий фонд, у попередженні вичерпання, виснаження лісових ресурсів, у захисті від знищення їх тваринного і рослинного світу. Такий інтерес є як загальнодержавним, так і локальним інтересом членів відповідної територіальної громади, що виражається у підвищеній увазі до збереження безпечного довкілля, у непогіршенні екологічної ситуації.
Отже, витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, переслідує легітимну мету контролю за використанням цього майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом відповідної земельної ділянки.
Апеляційний суд враховує, що 09 квітня 2025 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року (далі - Закон України № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року), яким внесені зміни, зокрема до статей 388, 390, 391 ЦК України та статей 177, 185, 265 ЦПК України.
Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви (частина п`ята статті 390 ЦК України, в редакції Закону України № 4292-IX від 12 березня 2025 року).
Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема, про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінки на добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)). Тому з урахуванням наявного правового регулювання, у разі витребування спірного майна від добросовісного набувача на користь власника, суди під час застосування статті 1 Першого Протоколу до Конвенції повинні досліджувати обставини справи на предмет наявності легітимної мети при витребуванні спірного майна, а також досліджувати обставини справи на предмет чи відповідні дії є пропорційними легітимній меті втручання у право власності відповідача (постанова Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 29 травня 2024 року у справі № 910/5808/20).
Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 листопада 2025 року в справі № 523/14914/24 (провадження № 61-8429св25)).
З огляду на те, що спірні земельні ділянки розташовані на території Градицького лісництва, тому в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих характеристик лісу (стаття 1 ЛК України), природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірних земельних ділянок ОСОБА_2 , яка в подальшому подарувала з земельні ділянки дочці, знала або, проявивши розумну обачність, могла і зобов`язана була знати про те, що ці ділянки вибули з володіння держави з порушенням вимог закону. 
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що оформлюючи договір дарування у 2019 році ОСОБА_1 , в свою чергу, також повинна були проявити розумну обачність та зобов`язана була знати про те, що вище вказані земельні ділянки, з урахуванням їх розташування, належать до земель лісового фонду та розташована розташованих у межах кварталу 47 Градизького лісництва, оскільки матеріали лісовпорядкування були вже розроблені 2017 року.
Недотримання чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок є порушенням суспільного інтересу на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку, передбаченому законом.
Поряд з іншим, суд апеляційної інстанції зауважує, що положення частини п`ятої статті 390 ЦК України до спірних відносин не застосовуються.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18).
Щодо застосування строку позовної давності
Звертаючись до суду апеляційної інстанції з клопотанням про розгляд справи за відсутності відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник – адвокат Самойленко М.А., останні порушували питання, крім іншого, про застосування строків давності до спірних правовідносин. З даного приводу суд апеляційної інстанції зауважує наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
Водночас, згідно з частиною п`ятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Верховний Суд у постановах від 07 вересня 2021 року у справі № 906/730/18 та від 30 листопада 2021 року у справі № 910/256/20 наголосив, що позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Тому на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було дотримано або пропущено з поважних причин. При цьому суд повинен встановити початок перебігу позовної давності, його переривання чи зупинення, суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження обставин дотримання/недотримання строків позовної давності, має зробити висновок про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права. При цьому саме об`єктивні причини повинні бути враховані судом, які вказують на об`єктивні перешкоди для особи своєчасно звернутися за захистом порушеного права.
Отже, позовна давність не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, однак, враховуючи норми ЦПК України та зазначені вище висновки Верховного Суду, суд зобов`язаний дослідити причини пропуску прокурором строку звернення до суду із цим позовом, встановити, чи є вони поважними, тобто такими що унеможливили звернення прокурора раніше, а отже дійти висновку, чи підлягають захисту порушені права та інтереси держави в рамках цієї справи.
Аналіз матеріалів справи, яка переглядається, свідчить про те, що у позовній заяві прокурор просив суд визнати поважними причини пропущення ним позовної давності.
Даючи оцінку обставинам щодо поважності пропуску прокурором строків звернення з цим позовом до суду, суд апеляційної інстанції зауважує, що прокурором обґрунтовано поважність пропуску такого строку тим, що про порушене право Кременчуцькій РВА стало відомо після отримання відповідного повідомлення Кременчуцької окружної прокуратури 26 лютого 2024 року.
В обґрунтування підстав звернення до суду з позовом, у справі, яка переглядається, прокурор вказав на необхідність захисту інтересів держави в судовому порядку, про яке прокурору стало відомо в грудні 2023 року, у ході досудового розслідування кримінального провадження № 42022172030000109 від 28 жовтня 2022 року, шляхом оприлюднення даних Публічної кадастрової карти, матеріалів лісовпорядкування Філії «Кременчуцький лісгосп» ДП «Ліси України», інформації Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, ВО «Укрдержліспроєкт», за результатами проведення слідчих дій та судової земельно-технічної експертизи.
З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що вказаний цивільний позов прокурора безпосередньо випливає з розслідування кримінального провадження.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що зважаючи на вище вказане існували об`єктивні обставини, які унеможливили звернення прокурора до суду із цим позовом раніше.
При цьому, суд апеляційної інстанції акцентує увагу, що представник відповідачів – адвокат Самойленко М.О. не звертався до суду першої інстанції про застосування позовної давності до спірних відносин.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справі, відповідно, рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 16 липня 2025 року підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та витребування з володіння ОСОБА_1 на користь Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації земельні ділянки площею 0,1625 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202 та площею 0,1104 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203.
Щодо судових витрат 
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про скасування рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, то понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги слід стягнути з інших відповідачів.
Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, то з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Полтавської обласної прокуратури підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову у розмірі 3350,46 грн та за подачу апеляційної скарги – 5025,69 грн, з кожного.

Керуючись статтями 141, 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 16 липня 2025 року – скасувати.

Позов заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області, в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах – Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації, до Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про визнання незаконним та скасування рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30 жовтня 2008 року та визнання недійсним договору дарування від 11 грудня 2019 року №2262 та витребування земельних ділянок - задовольнити частково.

Витребувати на користь Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації з володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1625 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0202 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд розташовану по АДРЕСА_1 .

Витребувати на користь Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації з володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1104 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0203 для ведення особистого селянського господарства розташовану по АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 3350,46 грн та за подачу апеляційної скарги – 5025,69 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 3350,46 грн та за подачу апеляційної скарги – 5025,69 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 червня 2026 року.

Головуючий        В.П. Пікуль 

Судді         Г.Л. Карпушин

О.О. Панченко