ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

30 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/11217/26	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Дурасової Ю.В., Божко Л.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.05.2026 ( суддя Дєєв М.В.) в адміністративній справі №160/11217/26 за позовом ОСОБА_1 до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльністю, скасування повідомлення та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з вимогами до суду визнати протиправною бездіяльність Другого Правобережного відділу ДВС щодо неприйняття до виконання виконавчого документа у справі №160/36636/25.
Просив скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання та зобов`язати відповідача прийняти виконавчий документ до виконання та відкрити виконавче провадження.
Вимоги позову обґрунтовані тим, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.01.2026 у справі №160/36636/25: зобов`язано орган ДВС вчинити дії щодо розгляду заяви позивача; рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання. Позивач неодноразово звертався до органу ДВС із заявами про відкриття виконавчого провадження та виконання судового рішення. Станом на момент звернення до суду: виконавчий документ не був прийнятий до виконання; орган ДВС двічі фактично відмовив у відкритті виконавчого провадження; надані відмови ґрунтувались на формальних підставах, які не передбачені Законом України «Про виконавче провадження». Після подання первинного позову орган ДВС виніс нове повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, посилаючись на підвідомчість та внутрішні положення Інструкції. Відповідач, повертаючи виконавчий документ без прийняття до виконання: вийшов за межі повноважень, визначених Законом; застосував підстави, які не передбачені ст. 4 Закону №1404-VIII; фактично створив додаткову, не передбачену законом стадію перевірки судового рішення. Посилання на Інструкцію Міністерства юстиції не може змінювати або розширювати вимоги Закону. 
З огляду на вказане йдеться про протиправну бездіяльність та перевищення повноважень з боку органу Державної виконавчої служби, що грубо порушує статтю 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 15.05.2026 року відмовив ОСОБА_1 у задоволені вимог позову, погодившись з висновками відповідача стосовно того, що Другий Правобережний відділ Державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відноситься до суб`єктів, які визначені пунктом 4 розділу I Інструкції №512/5, тому виконавчий документ підлягає пред`явленню на виконання до Відділу примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, а тому спірне повідомлення від 28.04.2026 №80839027 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання є законним та правомірним.
З апеляційною скаргою звернувся позивач з підстав викладених в обґрунтування обставин позову.
У відзиві відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.01.2026 року у справі № 160/36636/25 позовну заяву ОСОБА_1 до Другого Правобережного відділу Державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправними дій – задоволено частково та ухвалено:
- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кравченка Євгена Сергійовича щодо повернення виконавчого листа у справі № 160/15487/25 без прийняття до виконання;
- скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання від 19.12.2025 № 79788862/9;
- зобов`язати Другий Правобережний відділ Державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) потворно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.12.2025 року про прийняття до примусового виконання виконавчий лист № 160/15487/25 виданого 28.11.2025 року та відкриття виконавчого провадження за цим виконавчим листом;
- у задоволенні решти вимог – відмовити.
21.04.2026 року ОСОБА_1 подав на примусове виконання до відділу ДВС виконавчий лист № 160/36636/25, виданий 16.02.2026 Дніпропетровським окружним адміністративним судом про зобов`язання Другого Правобережного відділу Державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) потворно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.12.2025 року про прийняття до примусового виконання виконавчий лист № 160/15487/25 виданого 28.11.2025 року та відкриття виконавчого провадження за цим виконавчим листом.
Повідомленням державного виконавця Другого Правобережного відділу Державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 28.04.2026 № 80839027, керуючись п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України “Про виконавче провадження” було повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання. Також, у повідомленні зазначено, що дана категорія виконавчого провадження відноситься до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Пункт 4 Розділу І Інструкція з організації примусового виконання рішень (затверджена наказом Мін`юсту № 512/5) чітко визначає підвідомчість справ. Саме ця норма встановлює, що Відділи примусового виконання рішень (ВПВР) при міжрегіональних управліннях виконують рішення, де: Сума стягнення становить від 10 до 20 мільйонів гривень (або еквівалент в іноземній валюті). Боржником є територіальний орган центрального органу виконавчої влади, місцева державна адміністрація, міська чи районна рада. Виконуються рішення про видворення іноземців або осіб без громадянства. Керуючись п.10 частини четвертої статті 4 Закону України “Про виконавче провадження”, повертається виконавчий документ без прийняття до виконання.
Позивач вважає бездіяльність (та/або дії) Другого Правобережного відділу ДВС щодо неприйняття до виконання виконавчого документа у справі №160/36636/25 та повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання протиправними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 1 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до п.10 ч.4 ст.4 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частинами 1, 3 статті 24 №1404-VIII визначено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
У пункті 6 Розділу І Інструкції №512/5 зазначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до п. 4 Розділу ІІІ Інструкції №512/5 виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.
Закон України «Про виконавче провадження» (№ 1404-VIII) має вищу юридичну силу, ніж Інструкція з організації примусового виконання рішень. Відомчі інструкції Міністерства юстиції не можуть звужувати права стягувача або встановлювати нові підстави для повернення документів, відсутні в статті 4 Закону № 1404-VIII.
На підставі зазначеного вбачаються ознаки зловживання та дискреції, оскільки повернення документа з формальних або вигаданих підстав після того, як суд уже зобов`язав розглянути заяву, свідчить про умисне невиконання судового рішення.
ДВС не має права аналізувати (досліджувати) судовий акт.
Досліджуючи обставини справи, колегія суддів зазначає про порушення принципу преюдиції (ч. 4 ст. 78 КАС України).
Суд вже дав правову оцінку діям ДВС у рішенні від 20.01.2026 (справа №160/36636/25).
Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доводяться знову при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи.
Винесення нового повідомлення про повернення з тих самих або аналогічних формальних підстав є спробою ДВС нівелювати законну силу попереднього рішення суду.
До того ж, посилання Другого Правобережного відділу ДВС на внутрішні положення Інструкції Міністерства юстиції є безпідставними, оскільки стаття 4 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.
Жоден підзаконний акт (у тому числі Інструкція з організації примусового виконання рішень) не може доповнювати Закон новими підставами для відмови або розширювати повноваження виконавця.
Крім того, ДВС не є апеляційною чи касаційною інстанцією і не має права перевіряти доцільність, підвідомчість чи правильність судового рішення, яке набрало законної сили. 
Орган ДВС зобов`язаний лише виконати його (ст. 129-1 Конституції України).
Під час розгляду справи колегія суддів вважає задоцільно послатися на сталу практику Верховного Суду, щодо неможливості застосування Інструкцій всупереч Закону, оскільки норми Інструкції є підзаконними, тому не можуть змінювати чи розширювати встановлений Законом № 1404-VIII порядок та підстави повернення виконавчого документа», також щодо дискреційних повноважень, а саме, суд має право зобов`язати орган ДВС вчинити конкретні дії (відкрити провадження), якщо виконавцем не доведено наявності законних підстав для відмови, а дискреція державного органу не може перетворюватися на свавілля.
Позиція відповідача обґрунтована тим, що позивач 23.04.2026 подав на примусове виконання до відділу ДВС виконавчий лист № 160/36636/25, виданий 16.02.2026 Дніпропетровським окружним адміністративним судом про зобов`язання Другого Правобережного відділу Державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) потворно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.12.2025 року про прийняття до примусового виконання виконавчий лист № 160/15487/25 виданого 28.11.2025 року та відкриття виконавчого провадження за цим виконавчим листом. Також, відповідач зазначив, що повідомленням державного виконавця від 28.04.2026 № 80839027, керуючись п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, оскільки Відділ ДВС не може приймати на примусове виконання виконавчі документи, в яких цей самий відділ ДВС є боржником. 
Така позиція Другого Правобережного відділу ДВС базується на реальній нормі закону, але в даному контексті є абсолютно безпідставною та свідчить про штучне затягування процесу.
Виконавець посилається на п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ повертається, якщо боржник і орган ДВС є однією особою) та Інструкцію, згідно з якими рішення, де боржником є районний відділ ДВС, має виконувати Відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (тобто вищий обласний орган).
Проте, своїми діями ДВС порушує судове рішення, яке вже набрало законної сили, Рішенням суду від 20.01.2026 року у справі №160/36636/25 зобов`язано саме Другий Правобережний відділ ДВС повторно розглянути заяву від 10.12.2025.
Тобто, суд чітко визначив суб`єкта владних повноважень, який має вчинити дію.
Орган ДВС не має права перебирати на себе функції суду та заявляти про «непідвідомчість» рішення, яке суд уже виніс щодо нього. 
Якщо ДВС вважав, що він є неналежним відповідачем, він мав доводити це під час розгляду першої справи №160/36636/25 або оскаржувати її в апеляції. 
Зараз рішення набрало сили і є обов`язковим (ст. 129-1 Конституції).
Виконавчий лист № 160/36636/25 виданий на виконання рішення, де ДВС є боржником у процесуальному сенсі (стороною справи). 
Але предметом виконання є зобов`язання розглянути заяву про примусове виконання іншого листа — № 160/15487/25 від 28.11.2025, де боржником є зовсім інша особа, а не ДВС.
Другий Правобережний відділ ДВС не здійснює виконавчі дії щодо стягнення коштів чи майна з самого себе.
В даному випадку відповідач має лише виконати свій прямий обов`язок — розглянути заяву стягувача та відкрити провадження щодо первинного боржника за листом № 160/15487/25. 
Тож конфлікту інтересів, який закладений у п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону, в даному випадку немає.
Додатково колегія суддів зазначає, навіть якщо припустити, що виникла ситуація, коли відділ ДВС не може виконати рішення щодо самого себе, Закон передбачає механізм передачі виконавчого провадження, а не повернення листа стягувачу.
Відповідно до ст. 33 Закону № 1404-VIII та положень Інструкції Мін`юсту, якщо у виконавця виникають обставини, що унеможливлюють виконання (зокрема, якщо боржником є цей самий орган), керівник цього відділу ДВС зобов`язаний звернутися до керівника вищого органу (Управління ДВС в області) для передачі виконавчого документа до іншого органу ДВС.
Повернення листа стягувачу замість передачі його за належністю вищому органу є протиправною бездіяльністю та зловживанням правом.
Колегія суддів наголошує, відповідач, отримавши виконавчий лист, де він зазначений зобов`язаною особою, замість виконання законних вимог суду або застосування процедури внутрішньої передачі виконавчого провадження вищому органу в порядку ст. 33 Закону, протиправно повернув документ стягувачу. 
Цим самим Відділ ДВС повторно вчинив протиправну бездіяльність, заблокував виконання судового рішення та змусив позивача втретє звертатися за судовим захистом, що свідчить про очевидне порушення прав заявника.
Щодо вимоги зобов`язати відповідача прийняти виконавчий документ до виконання та відкрити виконавче провадження.
Дискреційні повноваження – це можливість органу обирати між кількома законними варіантами рішень. Але стаття 4 Закону України "Про виконавче провадження" містить вичерпний перелік підстав для повернення документа.
Враховуючи те, що законних підстав для повернення немає, а судом вже встановлено неправомірність відмов ДВС, у державного виконавця залишається лише один законний варіант дій — відкрити виконавче провадження.
В таких випадках зобов`язання вчинити конкретні дії не є втручанням у повноваження ДВС, а є єдиним ефективним способом захисту прав позивача.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини та КАС України, спосіб захисту має бути ефективним — тобто спричиняти реальне відновлення порушеного права, а не нескінченні судові процеси.
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що внаслідок неповного з`ясування обставин та порушення норм матеріального права, суд першої інстанції при ухваленні судового рішення про відмову у задоволенні позову дійшов помилкових висновків, а отже апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.05.2026 в адміністративній справі №160/11217/26 скасувати та прийняти у справі нове судове рішення. 
Позов задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо неприйняття до виконання виконавчого документа у справі №160/36636/25.
Скасувати повідомлення Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання. 
Зобов`язати Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України прийняти виконавчий документ до виконання та відкрити виконавче провадження.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 30 червня 2026 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 01 липня 2026 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко 

суддя Ю. В. Дурасова 

суддя Л.А. Божко