Справа № 523/4270/26
Провадження №2/523/4186/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" квітня 2026 р. м.Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М., 
за участю секретаря - Березніченко В.Є. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування, 
ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Іноземцева О.В. через систему «Електронний суд» 26.02.2026р. звернулася до суду з позовними вимогами в яких просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_1 . 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є співвласником вказаної вище квартири на підставі свідоцтва про право на житло. Іншим співвласником квартири є ОСОБА_3 , третя особа у даній справі. Разом з тим, в квартирі зареєстрована ОСОБА_2 , яка за твердженням позивача, не проживає на житловій площі без поважних на те причин з червня 2019року. Посилаючись на статті 71,72 ЖК України позивач просить задовольнити її позовні вимоги. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду. 
Ухвалою судді від 03.03.2026р. відкрите провадження у справі з призначенням розгляду справи в порядку загального позовного провадження. 
19.03.2026р. відповідач ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Ромашкіна С.В. подала відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що вона не проживає в квартирі через проголошений на території України військовий стан та її виїзд за межі України. Окрім цього, у неї не має іншого житла на території України та вона не втратила інтересу до проживання в квартирі, так як продовжує сплачувати комунальні послуги за квартиру. 
24.03.2026р. від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив в якому зазначено, що відповідач не надала доказів на обґрунтування своїх заперечень. 
Ухвалою суду від 01.04.2026р. закрито підготовче провадження у справі з призначенням розгляду справи по суті спору. 
В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав, просив задовольнити. 
Представник відповідача в судовому засіданні вважав безпідставними позовні вимоги, просив відмовити у їх задоволенні. 
Третя особа ОСОБА_3 в призначене судове засідання не з`явився без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. 
Суд, заслухавши представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, дійшов наступного висновку.  
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.
З матеріалів справи слідує, що квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на житло, виданого Управлінням ЖКГ Одеської міської ради від 22.05.2006р., належить на праві спільної часткової власності в рівних частках: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . 
З наданої довідки Департаменту надання адміністративних послуг від 17.02.2026р. слідує, що в квартирі АДРЕСА_1 окрім співвласників зареєстрована: ОСОБА_4 з 13.10.2006 року. 
Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . 
Відповідачем ОСОБА_2 не оспорюється факт її не проживання в спірній квартирі з часу повномасштабного вторгнення рф на територію України та оголошення воєнного стану. 
Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Разом з тим, глава 32 ЦК України містить положення, якими регулюються питання користування чужим майном. Зокрема, до видів користування чужим майном віднесено сервітут як право обмеженого користування чужою нерухомістю, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Як зазначено вище, відповідач ОСОБА_2 з 2006р. має реєстрацію в спірній квартирі та проживала в ній, як член сім`ї власників квартири, таким чином набула право користуванням житловим приміщенням – квартирою (чужим) майном, тобто у неї виникло право сервітуту.
Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене у тому числі щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Статтею 405 ЦК України визначені права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом як окремий вид права користування чужим майном.
У цій статті зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла безумовно втрачає право на користування цим житлом лише в одному випадку - у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Отже, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і для членів сім`ї власника безумовне припинення користування житлом можливе лише на підставі частини другої статті 405 ЦК України (член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом).
З огляду на вказане посилання представника позивача у позовній заяві, як на правову підставі заявленого позову про втрату відповідачем права користування житлом, на статті 71,72 ЖК України, є помилковими, так як останні норми засовуються до наймачів, які не проживають на житловій площі без поважних причин більше 6-ти місяців. 
На підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 на спірній житлові площі позивачем наданий єдиний доказ – акт про не проживання від 18.02.2026р. складений та підписаний сусідами позивача: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , підписи яких були засвідчені керівником КП «ЖКС «Пересипський».
Разом з тим, допитані у судовому засіданні свідки: ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які є сусідками позивача не змогли підтвердити або спростувати факт не проживання ОСОБА_2 з 2019р., так як в спірній квартирі жодного разу не були. Вважали, що під час підписання акту від 18.02.2026р. вони були введені в оману дочкою ОСОБА_1 – ОСОБА_8 , яка просила їх підписати акт для оформлення субсидії. 
Також, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , яка є подругою відповідача, показала, що ОСОБА_2 постійно проживала в спірній квартирі до початку оголошення на території України військового стану, після чого разом з батьком – ОСОБА_3 виїхали до Швейцарії де отримали тимчасовий захист де і проживають по сьогоднішній день. Також свідок зазначила, що вона отримує від ОСОБА_2 грошові кошти та від свого імені оплачує комунальні послуги у спірній квартирі. 
Отже, з огляду на встановлені в судовому засіданні фактичні обставини по справі, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту не проживання без поважних на те причин відповідачки в спірній квартирі з червня 2019р. 
Наданий суду єдиний доказ – акт про не проживання від 18.02.2026р., з огляду на допит свідків, якими такий був підписаний, та якими не підтверджено не проживання ОСОБА_2 на спірній житловій площі, не можна визнати достатнім та переконливим доказом в обґрунтування заявлених позовних вимог.
Більш того слід зазначити, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування, може бути лише свідома поведінка особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до житлового приміщення. З наданих суду доказів, як то копії квитанції про проведення оплати за житлово-комунальні послуги за 2024-2026роки з боку ОСОБА_2 та за її дорученням її подругою ОСОБА_9 , вказують на те, що відповідач не втратила інтересу до квартири. Більш того, факт вимушеного переїзду до іншої країни з питання безпеки у 2022р. внаслідок військової агресії рф по відношенню до України, слід визнати поважною причиною не проживання такої особи на житловій площі.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в задоволенні яких слід відмовити у повному обсязі. 
Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259,263-265,268,279 ЦПК України, 

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування залишити без задоволення у повному обсязі. 
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Повне рішення суду складено 29 квітня 2026р. 

Суддя