УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2026 року
м. Київ
справа № 202/420/25
провадження № 51-2490 cк 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпра від 16 жовтня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2026 року щодо нього,
встановив:
За вироком Індустріального районного суду м. Дніпра від 16 жовтня 2025 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України(далі - КК) до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробовуванням, з іспитовим строком 1 рік 6 місяців та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2026 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін. 
Відповідно до обставин, встановлених судом, ОСОБА_4 16 листопада 2024 року близько 18:33, керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes-Benz S 400 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись Індустріальним районом м. Дніпра по вул. Березинській, проявив неуважність до дорожньої обстановки та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не переконався у відсутності на ньому пішоходів, не зменшив швидкість і не зупинив транспортний засіб для надання переваги в русі пішоходу ОСОБА_5 , яка перетинала проїзну частину, унаслідок чого допустив на неї наїзд.
Своїми діями ОСОБА_4 порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, що перебуває у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, внаслідок якої пішохід ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової та хребтової травм, струсу головного мозку, численних гематом нижніх кінцівок та інших ушкоджень, які в сукупності віднесено до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не погоджується із оскаржуваними судовими рішеннями в частині призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, є професійним водієм, а керування транспортними засобами є його єдиним джерелом доходу. Вказує, що позбавлення права керування унеможливить його працевлаштування, зокрема з урахуванням стану здоров`я, та негативно вплине на можливість виконання вироку в частині відшкодування потерпілій моральної шкоди. 
Також зазначає, що суди не врахували наявність у нього на утриманні неповнолітньої дитини, яку він забезпечує за рахунок доходу від роботи водієм. Вважає, що призначене додаткове покарання є надмірно суворим і не відповідає засадам розумності та справедливості, оскільки він повністю визнав вину, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення та пропонував потерпілій відшкодувати завдану шкоду.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долученідо скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Щодо доводів про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість, зокрема в частині призначення додаткового покарання, слід зазначити таке.
Відповідно до положень ст.ст. 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами та звільняючи його від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та інші обставини, що мають значення для призначення покарання.
Зокрема, суд узяв до уваги, що відповідно до ст. 12 КК вчинене кримінальне правопорушення є нетяжким необережним злочином у сфері безпеки дорожнього руху. Також суд врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, офіційно працевлаштований, на обліку у лікарів-нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому.
Урахувавши відсутність обставин, що обтяжують покарання, місцевий суд обґрунтовано призначив ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК у виді обмеження волі на строк два роки з додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк один рік.
Дійшовши висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, суд на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування основного покарання з випробуванням, установивши іспитовий строк тривалістю один рік шість місяців та поклавши на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
Переглянувши кримінальне провадження в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення залишив вирок суду першої інстанції без зміни.
З такимивисновкамипогоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Слід зазначити, що за санкцією ч. 1 ст. 286 КК передбачене покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
Тобто, призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами прямо передбачене диспозицією санкції ч. 1 ст. 286 КК та є обов`язковим незалежно від виду основного покарання, обраного судом. За таких обставин доводи засудженого в цій частині є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам ст. ст. 370, 374, 419 КПК.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпра від 16 жовтня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2026 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3