ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року		Справа № 380/7458/25 пров. № А/857/15225/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача - Качмара В.Я.,
суддів - Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В., 
при секретарі судового засідання - Гладкій С.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної державної (військової) адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито за апеляційними скаргами Львівської обласної державної (військової) адміністрації на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року та додаткове рішення цього суду від 13 березня 2026 року (суддя Чаплик І.Д., м. Львів), -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської обласної державної (військової) адміністрації (далі ЛОДА, ОВА відповідно), в якому просив: 
визнати протиправним та скасувати розпорядження голови ЛОДА від 24.03.2025 №73/0/8-25ВА «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » (далі Розпорядження);
поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу забезпечення представництва в судах юридичного управління апарату ЛОДА (далі Посада);
стягнути з ЛОДА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 25.03.2025 по момент набрання законної сили рішенням суду у даній справі, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів;
встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у даній справі, шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Розпорядження. Поновлено ОСОБА_1 на Посаді з 25.03.2025. Стягнуто з ЛОДА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.03.2025 по 26.02.2026 в сумі 321514,62 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. В решті позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням цього суду від 13 березня 2026 року заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у справі задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ЛОДА судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. У задоволенні іншої частини вимог - відмовлено. 
Не погодившись із ухваленими рішеннями, в частині задоволених вимог, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить рішення суду першої інстанції, а також додаткове рішення цього суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову та заяви щодо ухвалення додаткового рішення у справі відмовити повністю.
В доводах апеляційної скарги вказує, що позивачу було запропоновано для працевлаштування посаду - начальника відділу забезпечення представництва в судах юридичного управління апарату ЛОДА (далі Посада-1). Вказана Посада-1 належить до категорії «Б» посад державної служби, як і Посада, яку займав позивач. Позивач відмовився від працевлаштування на запропоновану посаду, внаслідок чого його було звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (відмова від продовження роботи на запропонованій вакантній посаді (далі Закон №889-VIII) . 
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зазначає, що позивачем не доведено, що такі витрати були фактичними, а їх розмір є обґрунтованим, відтак заява про відшкодування витрат на правничу допомогу є безпідставною та не підлягала навіть частковому задоволенню.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу на рішення суду заперечує вимоги такої, вважає судове рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про недотримання відповідачем частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ, що проявилося у невиконанні обов`язку щодо пропонування позивачу усіх посад державної служби, які він міг обійняти з урахуванням свої кваліфікації, що є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
В частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначив, що визначена адвокатом сума є значно завищеною у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, досліджених та підготовлених доказів, обсягу нормативно-правових актів, використаних адвокатом та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та прийшов до висновку про необхідність стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу на суму 7000 грн.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В іншій частині - щодо відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин обіймав Посаду.
На підставі розпорядження начальника ОВА від 15.08.2024 №790/0/5-24ВА «Про внесення змін до структури апарату обласної державної адміністрації» було прийнято рішення про внесення змін до структури апарату ЛОДА (далі Розпорядження №790).
Згідно з пунктом 3 Розпорядження №790, зокрема, скорочено у структурі апарату обласної державної адміністрації посаду «заступник начальника управління - начальника відділу забезпечення представництва в судах юридичного управління апарату обласної державної адміністрації», та посаду «начальника відділу правового забезпечення юридичного управління апарату обласної державної адміністрації», а відповідно до пункту 4 вказаного розпорядження введено до структури апарату обласної державної адміністрації посаду «заступник начальника управління начальника відділу правового забезпечення юридичного управління апарату обласної державної адміністрації», та посаду «начальника відділу забезпечення представництва в судах юридичного управління апарату обласної державної адміністрації».
Відповідно до пункту 6 Розпорядження №790 зобов`язано керівника апарату обласної державної адміністрації: забезпечити проведення повторної класифікації посад державної служби апарату обласної державної адміністрації стосовно яких передбачається внесення змін та класифікацію посад державної служби, що вводяться до нової структури апарату обласної державної адміністрації на погодження Національному агентству України з питань державної служби в установленому законодавством порядку (пункт 6.1); забезпечити внесення змін до штатного розпису апарату обласної державної адміністрації, з урахуванням цього розпорядження, та подати його на затвердження в установленому порядку (пункт 6.3.); попередити працівників апарату обласної державної адміністрації, посади яких скорочуються, про наступне вивільнення після введення в дію штатного розпису апарату обласної державної адміністрації.
Наказом від 15.08.2024 №325 «Про проведення класифікації посад державної служби в апараті Львівської обласної державної адміністрації» зобов`язано провести повторну класифікацію посад державної служби та надіслати до 15.08.2024 до Західного міжрегіонального управління НАДС на погодження. 15.08.2024 листом від 15.08.2024 №5/6-9811/0/2-24/4-4 «Щодо повторної класифікації посад» Львівська обласна державна адміністрація, на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України № 1109 від 23.10.2023 «Про підготовку до запровадження умов оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2024 році», якою затверджено Алгоритм проведення класифікації посад державної служби в умовах воєнного стану, звернулась до Західного міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби із проханням про погодження класифікації утворених та змінених посад з врахуванням умов правового режиму воєнного стану. 
Листом від 19.08.2024 №9050/92-24 «Про необхідність доопрацювання результатів класифікації посад» Національного агентства України з питань державної служби, що надійшов на адресу обласної державної адміністрації 20.09.2024, було повідомлено про необхідність доопрацювання відомостей (результати класифікації посад) апарату ЛОВА та згаданих структурних підрозділів зі статусом юридичної особи публічного права в частині правильного визначення сімей та рівнів посад, після чого доопрацьовані відомості повторно надіслати. 26.08.2024 листом №5/6-11599/0/2-24/4-3.1 «Щодо класифікації посад» ЛОВА повідомила Національне агентство України з питань державної служби про врахування інформації, викладеної в листі від 19.08.2024 № 9050/92-24. 
30.12.2024 було видано розпорядження начальника ОВА № 425/0/8-24ВА «Про внесення змін до структури апарату обласної державної адміністрації», яким внесено зміни до структури апарату ЛОДА, яка була затверджена розпорядженням від 30.10.2015 № 679/0/5-15 Голови ЛОДА. 
Наказом від 30.12.2024 №560 «Про проведення повторної класифікації посад державної служби в апараті Львівської обласної державної адміністрації» зобов`язано провести повторну класифікацію посад державної служби та надіслати до Західного міжрегіонального управління НАДС на погодження. 
01.01.2025 листом №5/6-15931/0/2-25/4-4 «Щодо повторної класифікації посад» ЛОДА, на виконання вимог постанови Кабінету міністрів України від 23.10.2023 № 1109 «Про підготовку до запровадження умов оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2024 році», якою затверджено Алгоритм проведення класифікації посад державної служби в умовах воєнного стану (далі Постанова №№1109, Алгоритм проведення класифікації посад відповідно), звернулась до Західного міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби, із проханням про погодження класифікації посад державної служби на 2025 рік.
Відповідно до пункту 18 Алгоритму проведення класифікації посад результати класифікації посад в державному органі вважаються погодженими, якщо повідомлення НАДС про необхідність доопрацювання відомостей не надіслано відповідному державному органу протягом 30 днів. 
Оскільки, повідомлення НАДС про необхідність доопрацювання відомостей не надіслано ЛОДА протягом 30 днів, то результати класифікації посад вважаються погодженими. 
16.01.2025 листом № 5/36-617/0/2-25 «Щодо затвердження структури та штатного розпису апарату Львівської обласної державної адміністрації (ОВА)», ОВА, на виконання вимог частини сьомої статті 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» звернулась до Головнокомандувача Збройних Сил України із проханням про затвердження структури та штатного розпису на 2025 рік апарату ЛОДА (апарату ОВА).
Листом від 29.01.2025 №321/636 Начальника Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України повідомлено про затвердження структури, штатного розпису апарату ОВА на 2025 рік.
14.02.2025 видано розпорядження начальника ОВА від 14.02.2025 №40/0/8-25ВА «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік апарату ЛОДА (апарату ОВА), яким введено в дію з 25.03.2025 штатний розпис на 2025 рік апарату Львівської обласної державної адміністрації (апарату Львівської обласної військової адміністрації), затверджений 29.01.2025 Головнокомандувачем Збройних Сил України. 
На виконання приписів частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, 17.02.2025 позивачу було оголошено та запропоновано для ознайомлення і вручення примірник Попередження про можливе звільнення (далі Попередження), в якому було повідомлено про скорочення Посади; запропоновано для працевлаштування Посаду-1; роз`яснено, що у випадку відмови позивача від працевлаштування, його буде звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону 889-VIII не раніше ніж через 30 календарних днів.
Актом від 17.02.2025 зафіксовано відмову позивача від отримання Попередження та відмову від проставлення підпису про ознайомлення із змістом попередження про можливе звільнення від 17.02.2025.
Примірник Попередження позивачу надіслано цінним листом з описом вкладення за місцем реєстрації проживання позивача ( АДРЕСА_1 ), що підтверджується фіскальним чеком, описом вкладення в лист, накладною, та надіслано на електронну пошту позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця, складеним відповідно до Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1042.
Позивач не надав згоди на працевлаштування на запропонованій Посаді-1, що сторонами не заперечується.
24.03.2025 на підставі Розпорядження ОСОБА_1 звільнено з роботи з 24.03.2025 у зв`язку із скороченням Посади; виплачено вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат та інші належні до виплати суми. Підставами зазначено статтю 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, статей 47 та 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), у зв`язку із зміною структури та штатного розпису ЛОДА та відмовою від продовження роботи на запропонованих вакантних посадах.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац шостий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 (далі - Постанова) на суд покладено обов`язок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, а відповідно до пункту 18 вказаної Постанови при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом №889-VIII.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Відповідно до частин першої-третьої статті 5 Закону №889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Отже, відносини, зокрема, щодо припинення державної служби, регулюються Законом № 889-VIII. Застосування до відносин щодо припинення державної служби законодавства про працю можливе лише в частині відносин, що не врегульовані цим Законом.
Згідно з частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VІІІ у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Пункт 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
За змістом частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
У відповідності до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Частиною п`ятою статті 87 Закону № 889-VIII передбачено, що наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. У такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні проводяться протягом семи днів з дня звільнення.
Так, предметом спору у вказаній справі є, Розпорядженням, яким позивача звільнено з роботи з 24.03.2025 у зв`язку із скороченням Посади.
Як уже вказано вище, ОСОБА_1 на час виникнення спірних відносин обіймав Посаду. Однак, у зв`язку із внесенням змін до структури апарату ЛОДА на підставі розпоряджень начальника ОВА та введення з 14.02.2025 нового штатного розпису на 2025 рік апарату ЛОДА, Посаду скорочено у структурі апарату обласної державної адміністрації як і посаду «начальника відділу правового забезпечення юридичного управління апарату обласної державної адміністрації», а введено до структури апарату обласної державної адміністрації посаду «заступник начальника управління начальника відділу правового забезпечення юридичного управління апарату обласної державної адміністрації», та Посаду-1.
На виконання приписів частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII позивачу 17.02.2025 було запропоновано для ознайомлення і вручення примірник Попередження, в якому було повідомлено про скорочення Посади; запропоновано для працевлаштування Посаду-1; роз`яснено, що у випадку відмови від працевлаштування, його буде звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII не раніше ніж через 30 календарних днів, що в подальшому і було реалізовано оскаржуваним розпорядженням.
Згідно позиції скаржника ним було виконано законодавчі вимоги щодо повідомлення про скорочення займаної позивачем Посади та запропоновану іншу Посаду-1 відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей позивача, оскільки в період з 17.02.2025 по 24.03.2025 у ЛОДА вакантні посади категорії «Б», рівень посади «IV» були відсутні. Виходячи з цього, відповідач вважає, що в розглядуваному випадку, суб`єкт призначення/керівник державної служби одночасно з попередженням про можливе наступне звільнення має обов`язок запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, а не всі вакантні посади державної служби.
Проте, такі доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки.
06.03.2021 набув чинності Закон України ««Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» (далі - Закон № 1285-ІХ), яким законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ і виклав частину третю Закону № 889-VІІІ у такій редакції: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. 
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.».
Отже, після внесення Законом № 1285-ІХ змін до частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі №640/24023/21, від 23 лютого 2023 року у справі № 140/9066/21, від 11 травня 2023 року у справі №380/9574/21, від 27 червня 2023 року у справі № 120/3712/21-а, від 14 вересня 2023 року у справі №640/15737/22, від 12 вересня 2024 року у справі № 380/9055/22 та інших.
Вказана редакція частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII діяла як на момент попередження позивача про можливе наступне звільнення, так і на час видачі оскаржуваного розпорядження, а отже, у відповідача був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.
В аспекті досліджуваного питання слід зауважити, що у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 640/15797/21 Верховний Суд сформулював правовий висновок щодо питання застосування частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ у редакції Закону № 1285-IX у системному зв`язку з положеннями частини п`ятої статті 22 Закону № 889-VІІІ.
Так, у цій постанові Верховний Суд виснував, що приписи частини третьої статті 87 Закону № 889-VIIІ у редакції, чинній з 06 березня 2021 року, вже не дозволяють суб`єкту призначення альтернативної поведінки в цій ситуації (пропонувати вакантні рівнозначні посади чи ні). Тобто положення частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону (зокрема статті 22) треба розуміти так, що в разі реорганізації (державного органу), що є підставою для звільнення державного службовця (у значенні пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII), суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести. Водночас приписи частини п`ятої статті 22 Закону № 889-VІІI дозволяють здійснити цю процедуру без обов`язкового проведення конкурсу.
У подальшому застосування такого підходу щодо тлумачення частини третьої статті 87 Закону № 889-VIIІ у редакції Закону № 1285-ІХ знайшло відображення у низці інших постанов Верховного Суду, приміром у справах № 640/12871/21, № 340/1791/22, № 120/3712/21-а, № 640/12442/21, № 140/7340/22 та ін.
Отже, судова практика Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ у редакції Закону № 1285-IX у контексті обов`язку суб`єкта призначення/керівника державної служби пропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі наявні вакантні посади є сталою та послідовною.
Враховуючи наведене, апеляційний суд не приймає до уваги посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 26 лютого 2026 року у справі №200/3364/23, оскільки у цій справі не встановлено підстав для відступу від уже вже сформованої вище вказаної практики, щодо обов`язку суб`єкта призначення/керівника державної служби запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести, оскільки з моменту її формування суспільний контекст не змінився, як і не змінилися законодавчі норми, що регулюються відповідні правовідносини, а також не виявлено вад у попередньому правозастосуванні, які б зумовлювали потребу перегляду усталеного підходу.
Відтак, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування викладених у ній висновків до цієї справи.
До того ж, за обставинами цієї справи встановлено, що у спірний період, а саме з 17.02.2025 по 24.03.2025, у ЛОДА були наявні вакантні посади, зокрема, посади начальника, головного спеціаліста та провідного консультанта відділу забезпечення діяльності керівництва управління забезпечення діяльності керівництва та організаційної роботи апарату ЛОДА, начальника відділу організаційної роботи управління забезпечення діяльності керівництва та організаційної роботи апарату ЛОДА, начальник відділу діловодства та документообігу адміністративного управління апарату ЛОДА, заступника начальника управління - начальника відділу правового забезпечення апарату ЛОДА, представника Урядового уповноваженого з прав осіб з інвалідністю обласної державної адміністрації апарату ЛОДА, завідувача сектора контролю адміністративного управління апарату ЛОДА, головних спеціалістів та провідних консультантів, в загальній кількості 33 посади, оскільки такі посади пропонувалися начальнику відділу персоналу та нагород апарату ЛОДА у попередженні про можливе звільнення від 19.02.2025 за №5/36-2209/0/2-25/4-4. Також вакантні посади у кількості 23 посади були запропоновані у попереджені про звільнення №5/36-2113/0/2-25/4-4 та №5/36-2116/0/2-25/4-4 головним спеціалістам відділу персоналу та нагород апарату ЛОДА станом на 17.02.2025, тобто у спірний період. Натомість позивачу 17.02.2025 було запропоновано лише одну вакантну Посаду-1. При цьому відповідач не заперечує наявність інших вакантних посад, однак такі позивачу не пропонувались.
Отже, відповідачем не виконано обов`язку щодо працевлаштування ОСОБА_1 , яке виявилося у відсутності пропозицій наявних вакантних посад, які існували як на час попередження, так і у період до звільнення позивача.
Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 340/1791/22 зазначив наступне: «Видається очевидним, що пропонування іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей (відповідно до абзаців першого, другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII) має на меті залишити працівника на державній службі (шляхом його переведення на запропоновану посаду без проведення конкурсу) й відповідач, якщо пропонує ці посади, то має робити це не для позірного дотримання процедури, визначеної законом, а для реального виконання цих приписів закону. Повідомлення переліку вакантних посад задля самого лише повідомлення цих посад як передумови для звільнення не свідчить про реальне виконання Закону чи, принаймні, намагання його виконати.».
З огляду на викладені обставини та норми права є, вірними висновки суду першої інстанції, що пропонування позивачеві лише однієї вакантної посади, не забезпечувало дотримання гарантій права позивача на працю, а навпаки, робило його ілюзорним.
Це радше свідчить про формальне намагання відповідача дотриматися вимог Закону № 889-VІІІ, аніж про реальний намір сприяти у залишенні позивача на державній службі.
Доводи відповідача про те, що частина третя статті 87 Закону № 889-VIII чітко передбачає обов`язок суб`єкта призначення/керівника державної служби запропонувати лише одну рівнозначну посаду державної служби є нічим іншим, аніж суб`єктивним сприйняттям і трактуванням цієї норми відповідачем та не ґрунтується на правильному тлумаченні. Так, словосполучення «іншу рівнозначну посаду державної служби» не означає «одну рівнозначну посаду державної служби». Під «іншою» слід розуміти будь-яку вакантну рівнозначну посаду державної служби, яку може обійняти державний службовець з урахуванням своєї кваліфікації. Відповідно, якщо таких посад декілька, то всі вони повинні бути запропоновані державному службовцю.
Зважаючи на вищенаведене, судом вірно констатовано те, що ЛОДА не дотримано вимог частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, що проявилося у невиконанні обов`язку щодо пропонування ОСОБА_1 усіх посад державної служби, які він міг обійняти з урахуванням свої кваліфікації, що є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Тому звільнення позивача не може вважатися законним.
Частиною першою статті 235 КЗпП передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП, а тому встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 травня 2018 року у справі №П/9901/101/18, та у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі №816/584/17, від 15 квітня 2020 року у справі №826/5596/17, від 19 травня 2020 року у справі №9901/226/19, від 13 квітня 2023 року у справі №540/3994/20, від 20 лютого 2019 року у справі № 819/691/17, від 20 січня 2021 року у справі №640/18679/18, від 30 липня 2024 року у справі №300/5313/22 та від 30 січня 2025 року у справі №340/1765/23.
Отже, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на роботі, з якої його було незаконно звільнено.
Оскільки Розпорядженням позивача звільнено з Посади 24.03.2025, то цей день є останнім робочим днем, тому поновлювати позивача на посаді слід з наступного дня після звільнення - з 25.03.2025.
Частиною третьою статті 235 КЗпП визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).
При обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційним судом не встановлено, а скаржниками не висловлено заперечень щодо неправильності визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з ЛОДА в користь позивача.
В частині ухвалення додаткового рішення суду про стягнення судових витрат, то апеляційний суд зазначає наступне.
З матеріалів справи видно, що 03.03.2026 до суду від представника позивача надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення, у якій просить суд стягнути з ЛОДА понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 51000 грн.
Відповідачем подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому зокрема вказано, що у акті прийому-передачі наданих послуг не зазначено який (скільки) саме обсяг часу було витрачено адвокатом на надання (виконання) як кожного із зазначених видів правової допомоги, так і загалом усіх видів правничої допомоги, вказаних у цій графі. Також, відсутня конкретизація які саме клопотання, які саме заяви, які саме (зміст, дата, реквізити, куди подано) запити було виконано, в якій кількості і скільки саме часу затрачено було на кожне з цих клопотань, а також яка саме вартість послуг щодо виконання кожного з цих клопотань, запитів, заяв. Також, безпідставним є визначення вартості кожного судового засідання.
Як доказ понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача подав до суду: договір про надання правничої допомоги від 13.05.2025 №13/05/25 з додатком №1 від 13.05.2025 (далі Договір); ордер про надання правової допомоги серії ВС №1368523, акти приймання-передачі наданих послуг до Договору від 19.02.2026 №1 та №2.
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналіз наведених норм права вказує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, згідно з практикою якого заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Нормами статті 134 КАС визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
До суду першої інстанції відповідачем подавались заперечення щодо заявленого розміру судових витрат.
Щодо посилань відповідача на відсутність доказів про оплату спірних судових витрат, то апеляційний суд такі відхиляє, оскільки факт оплати таких послуг не є обов`язковою передумовою можливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі якщо стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, подано необхідні докази, які підтверджують надання відповідних послуг щодо розгляду конкретної судової справи.
Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду щодо аналогічного питання, що викладена у постанові від 10 червня 2022 року у справі №520/2325/21.
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Разом з тим, відносно ж доводів скаржника про відсутність детальний опису наданих позивачу адвокатом послуг із зазначенням вартості кожної з таких послуг та кількості витраченого адвокатом на їх надання часу, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, оцінюючи зміст зазначених приписів та обставин справи, апеляційний суд виснує, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).
Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Статтею 134 КАС також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною п`ятою вказаної статті.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Відтак, відсутність детального опису виконаних робіт із зазначення часу розрахунку таких робіт, не слід вважати достатньою підставою для відмови у задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Ознайомившись із актом приймання-передачі наданих послуг за Договором та наведеними у ньому видами наданих послуг, враховуючи заперечення відповідача щодо розміру заявлених судових витрат, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що викладені в оскаржуваному додатковому рішенні про те, що зазначений розмір витрат на правничу допомогу в сумі 51000 грн є завищеним порівняно із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлений позивачем розмір судових витрат на професійну правничу допомогу належно не обґрунтований та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат у зв`язку з чим зазначений розмір підлягає зменшенню на суму 7000 грн.
Таким чином, доводи апеляційних скарг сторін не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Підсумовуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення даного позову ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та дотриманні норм процесуального права, а тому оскаржуване рішення суду є законними та обґрунтованими і скасуванню не підлягає.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційних скарг висновки, викладені в судових рішеннях не спростовуються і підстав для їх скасування немає.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Львівської обласної державної (військової) адміністрації залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	

Повне судове рішення складено 08.06.2026.