УХВАЛА

29 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 911/2707/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кібенко О.Р. - головуючий, Бакуліна С.В., Студенець В.І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи - підприємця Філіпова Валерія Олександровича
на рішення Господарського суду Київської області від 23.01.2026
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2026
у справі за позовом Фізичної особи - підприємця Філіпова Валерія Олександровича
до Фізичної особи - підприємця Гальміз Єлизавети Андріївни
про стягнення 87 262,39 грн,
ВСТАНОВИВ:
1. Фізична особа - підприємець Філіпов Валерій Олександрович звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Гальміз Єлизавети Андріївни про стягнення 87 262,39 грн в рахунок повернення авансу.
2. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що між сторонами укладено усний договір на поставку десертів до магазину/кафетерію позивача, на виконання якого у період з 11.04.2025 по 02.05.2025 перераховано грошові кошти у розмірі 87 262,39грн, між тим, товар відповідачем не поставлений, грошові кошти на вимогу від 17.06.2025 не повернуті.
3. Господарський суд Київської області рішенням від 23.01.2026 у справі №911/2707/25 відмовив у задоволенні позову. Заяву Фізичної особи - підприємця Гальміз Єлизавети Андріївни щодо покладення на Фізичну особу - підприємця Філіпова Валерія Олександровича витрат на професійну правничу допомогу, включену до тексту заперечення, задовольнив. Присудив до стягнення з Фізичної особи - підприємця Філіпова Валерія Олександровича на користь Фізичної особи -підприємця Гальміз Єлизавети Андріївни 10 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги.
4. Північний апеляційний господарський суд постановою від 04.06.2026 залишив без змін рішення Господарського суду Київської області від 23.01.2026 у справі №911/2707/25.
5. 22.06.2026 Фізична особа - підприємець Філіпов Валерій Олександрович звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Київської області від 23.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2026 у справі №911/2707/25.
6. Дослідивши матеріали касаційної скарги Фізичної особи - підприємця Філіпова Валерія Олександровича, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
7. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
8. Відповідно до п.9 ч.3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.
9. Згідно із п.2 ч.3 ст.287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
10. Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
11. У позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку (п.1 ч.1 ст.163 ГПК України).
12. Згідно з ч.5 ст.12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
13. Справи, на які поширюється дія п.1 ч.5 ст.12 ГПК України, є малозначними в силу властивостей притаманних їм, виходячи з ціни пред?явленого позову та його предмета (постанова об?єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2021 у справі №905/1623/20).
14. Згідно з ч.7 ст.12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
15. Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3 028,00 грн.
16. Отже відповідно до п.1 ч.5 ст.12 ГПК України справа №911/2707/25 є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на дату подання позову (100 х 3 028,00 грн = 302 800,00 грн).
17. Водночас в своїй касаційній скарзі Фізична особа - підприємець Філіпов Валерій Олександрович зазначає, що "…дана касаційна скарга повністю підпадає під дію процесуальних винятків, визначених підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, оскільки касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Ухвалені у справі судові рішення формують вкрай деструктивний та небезпечний правовий прецедент для господарського обороту України. Суди першої та апеляційної інстанцій фактично легалізували протиправну схему, за якої будь- який недобросовісний постачальник повністю звільняється від цивільно-правової відповідальності за неналежне передання товару покупцеві, якщо покупець здійснив безготівкову оплату пакету рахунків-фактур (авансування). Суди нижчих інстанцій прирівняли технічне дистанційне виконання грошового зобов`язання до автоматичного "наступного схвалення" дефектів первинної документації, про які покупець на момент оплати не знав і не міг знати.". 
18. Розглянувши викладені скаржником доводи щодо наявності випадку, передбаченого пп.а) п.2 ч.3 ст.287 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що твердження скаржника про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики є безпідставними з огляду на таке.
19. Відповідно до ч.4 ст.17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (п.4).
20. Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.
21. При цьому, фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
22. Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 10.01.2024 у справі №905/1840/21 зазначала, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
23. Також в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів: 
- кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності;
- якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.
24. Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.
25. Крім того, для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему та стосуються питання права, вирішення якого необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати певні ознаки, зокрема, немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному; невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права; встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому. 
26. Поряд із цим, касаційна скарга Фізичної особи - підприємця Філіпова Валерія Олександровича не містить належних доводів, які б свідчили про те, що касаційна скарга стосується питання права, вирішення якого необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики; не містить доказів якісного та кількісного виміру наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики та належні обґрунтування, які би дозволили дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у цій справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як такі, що мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; в касаційній скарзі відсутнє посилання на наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у подібних правовідносинах.
27. Доводи касаційної скарги Фізичної особи - підприємця Філіпова Валерія Олександровича фактично зводяться до незгоди з ухваленими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
28. Рекомендацією №R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до ч."с" ст.7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
29. Таким чином, законодавець надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у п.1 ч.1 ст.293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями ст.129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.
30. При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
31. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
32. Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені п.2 ч.3 ст.287 ГПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
33. Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що Фізична особа - підприємець Філіпов Валерій Олександрович не навів обґрунтованих доводів, що касаційна скарга у справі №911/2707/25 має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а отже скаржником не дотримано умови допуску малозначної справи до касаційного оскарження, передбачені пп.а) п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.
34. Згідно з п.1 ч.1 ст.293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
35. З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №911/2707/25 за касаційною скаргою Фізичної особи - підприємця Філіпова Валерія Олександровича на рішення Господарського суду Київської області від 23.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2026 згідно з п.1 ч.1 ст.293 ГПК України, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст.234, 235, 287, 293 ГПК України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №911/2707/25 за касаційною скаргою Фізичної особи - підприємця Філіпова Валерія Олександровича на рішення Господарського суду Київської області від 23.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2026.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя О. Кібенко

Судді С. Бакуліна

В. Студенець