ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2408/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богацької Н.С.
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Курінна К.В.,

за участю представників учасників справи:
від ТОВ «Кимстрой» - Олексієнко М.С.,
від Кароліно-Бугазької сільської ради – Дзюбенко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кимстрой»
на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2026, ухвалене суддею Волковим Р.В., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 20.03.2026
у справі № 916/2408/21
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Кимстрой»
до відповідачів: 
1) Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області;
2) Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради,
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів:
1) ОСОБА_1 ;
2) ОСОБА_2 ,
про: визнання незаконним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ
У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кимстрой» (ТОВ «Кимстрой») звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (далі Кароліно-Бугазької сільської ради) про визнання недійсним рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради (далі Затоківська селищна рада) від 22.09.2014 за № 2191 (далі оскаржуване рішення).

Позов мотивований тим, що ТОВ «Кимстрой» є орендарем земельної ділянки на підставі укладеного 12.11.2004 з Затоківською селищною радою договору оренди (посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 4-4872 та у Білгород-Дністровському міському відділі земельних ресурсів Держкомзему України, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 23.11.2004 року за №04.04.406.00006) (далі договір оренди), за умовами якого Затоківська селищна рада (Орендодавець) надала, а ТОВ «Кимстрой» (Орендар) прийняло у довгострокове платне користування терміном на 25 років земельну ділянку загальною площею 2,300 га для будівництва оздоровча-розважального комплексу, яка знаходиться за адресою: Одеська область, смт. Затока, м. Білгород-Дністровського, Лиманський курортний район (далі земельна ділянка).
Позивач зазначив, що договір оренди є чинним та діючим, у судовому порядку недійсним не визнавався, земельна ділянка Орендодавцю не поверталася, позивач продовжує сплачувати орендну плату за договором, яка приймається Орендодавцем. 
Водночас, як зазначив позивач, з листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 20.10.2020 за №29-15-0.83-10517/2-20 йому стало відомо про прийняття Затоківською селищною радою рішення від 22.09.2014 за № 2191, яким, за твердженням позивача, було надано дозвіл на поділ орендованої земельної ділянки, і в результаті цього було утворено 48 нових, із присвоєнням їм відповідних кадастрових номерів, а їх власниками стали фізичні особи.
Спірне рішення позивач вважає таким, що порушує його права як користувача земельної ділянки згідно з діючим договором оренди, адже в результаті незаконних дій Затоківської селищної ради його право користування земельною ділянкою фактично було припинено.
При цьому, у позовній заяві ТОВ «Кимстрой» повідомило суд, що оскаржуване рішення Затоківської селищної ради від 22.09.2014 за № 2191 у нього відсутнє.

Затоківська селищна рада, яка за відповідною ухвалою суду була залучена до участі у справі в якості співвідповідача, заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, зокрема, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, укладений між сторонами договір оренди був розірваний за рішенням суду, а право оренди позивача припинено. Також зазначала про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права.

В процесі розгляду справи, суд за клопотаннями позивача відповідними ухвалами від 16.02.2022, від 18.07.2022, від 20.02.2023, від 10.11.2025 та від 13.02.2026 витребовував у Кароліно-Бугазької сільської ради, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Затоківської селищної ради, Спеціалізованої екологічної прокуратури та Київського районного суду міста Одеси належним чином засвідчену копію рішення Затоківської селищної ради від 22.09.2014 за № 2191. Проте, всі вищевказані особи повідомили суд про відсутність у них спірного рішення.
До того ж, за клопотанням позивача, суд ухвалою від 21.04.2023 застосував до Затоківської селищної ради заходи процесуального примусу - тимчасове вилучення спірного рішення державним виконавцем для його дослідження судом. Однак, до суду надійшла постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 13.03.2025 ВП № 75895031, в якій зазначено, зокрема, що встановити місцезнаходження та наявність цих документів не виявилося можливим.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 у справі № 916/2408/21 у задоволенні позову ТОВ «Кимстрой» відмовлено.
Місцевий господарський суд виходив з того, що розглядаючи спір про визнання незаконним та скасування рішення Затоківської селищної ради від 22.09.2014 за № 2191, суд повинен встановити порушення прав позивача, для чого суду необхідно таке рішення дослідити, однак в матеріалах цієї справи спірне рішення відсутнє, а численні спроби його витребування ухвалами суду за клопотаннями позивача не призвели до результатів.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «Кимстрой» подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивач посилається на наступне:
- Затоківською селищною радою не повідомлено суд про причини відсутності у неї витребуваного рішення від 22.09.2014 за № 2191, яке безпосередньо нею приймалося. Відповідачі визнають факт його прийняття;
- судом першої інстанції не було надано належної оцінки обставинам цієї справи, які беззаперечно свідчать про протиправність рішення від 22.09.2014 за № 2191;
- подання відповідачем клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, є якраз додатковим доказом того, що оскаржуване рішення приймалось та було використано для поділу орендованої позивачем земельної ділянки на новостворені;
- матеріалами справи та фактичними обставинами підтверджується реальність оскаржуваного рішення та його протиправність по відношенню до позивача;
- судом першої інстанції не було враховано принцип вірогідності доказів.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Ярош А.І., Принцевської Н.М.
У зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії Ярош А.І. у відпустці, за розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Богацької Н.С., суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 справу № 916/2408/21 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М., витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи № 916/2408/21, вирішено відкласти питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою до надходження матеріалів з суду першої інстанції.
28.04.2026 матеріали цієї справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 апеляційну скаргу ТОВ «Кимстрой» залишено без руху на підставі ч. 3 ст. 260 ГПК України як таку, що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 256 ГПК України та встановлено скаржнику 10-ти денний строк з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження.
07.05.2026 від ТОВ «Кимстрой» надійшла заява про поновлення строку на апеляційне оскарження, яка мотивована тим, що повний текст оскаржуваного рішення він отримав лише 23.03.2026.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 ТОВ «Кимстрой» поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 у справі № 916/2408/21, за апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, встановлено іншим учасникам справи строк до 01.06.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу, роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, призначено справу № 916/2408/21 до розгляду на 09.06.2026 о 14:00 год.

02.06.2026 від Кароліно-Бугазької сільської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечувала проти її задоволення, зазначаючи, зокрема, що:
- посилаючись на те, що оскаржуване рішення порушує право позивача на користування земельною ділянкою, останній в межах даної справи не довів існування такого рішення, а також того, що воно стосується прав позивача;
- більш того, сам позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції, разом із клопотаннями про витребування доказів надавав відповіді правоохоронних органів на адвокатські запити та ухвали суду у кримінальних справах, зі змісту яких слідувало, що рішення № 2191 стосувалось передачі у власність фізичної особи іншої земельної ділянки ніж та, що була предметом договору оренди;
- це свідчить про те, що оскаржуване рішення взагалі не стосувалось прав позивача, а його скасування призвело б до порушення прав інших осіб, які навіть не були учасниками даної справи.

Разом з відзивом Кароліно-Бугазькою сільською радою заявлено клопотання про участь її представника у всіх судових засіданнях у справі № 916/2408/21 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке ухвалою суду від 03.06.2026.
Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.

В судове засідання 09.06.2026 з`явилися представники ТОВ «Кимстрой» та Кароліно-Бугазької сільської ради. Представники інших учасників справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Колегія суддів дійшла висновку, що їх відсутність не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Представник ТОВ «Кимстрой» просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 у справі № 916/2408/21, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Представник Кароліно-Бугазької сільської ради заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду – без змін.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів цієї справи та встановлено судом, 12.11.2004 між Затоківською селищною радою (Орендодавець) та ТОВ «Кимстрой» (Орендар) укладено договір оренди (а.с.11-13 т.1), за умовами якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у довгострокове платне користування терміном на 25 років земельну ділянку площею 2,300 га, яка знаходиться за адресою: Одеська обл., смт Затока, м. Білгород-Дністровського, Лиманський курортний район, для будівництва оздоровчо-розважального комплексу.
12.11.2004 договір посвідчено державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Щукіною Л. С. та зареєстровано в реєстрі за № 4-4872.
Доказів припинення вказаного договору або визнання його недійсним матеріали справи не містять.
Позивач зазначає, що у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр», було здійснено формування земельної ділянки та присвоєно їй кадастровий номер 5110300000:02:005:0003.
В подальшому, як вказує позивач, йому стало відомо про зникнення з Державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку з номером 5110300000:02:005:0003, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (далі Держгеокадастру) з адвокатським запитом від 02.10.2020 № 1/2.
Листом від 20.10.2020 № 29-15-0.83-10517/2-20 Держгеокадастр, у відповідь на адвокатський запит представника позивача, повідомив про те, що рішенням Затоківської селищної ради від 22.09.2014 № 2191 надано дозвіл на поділ земельної ділянки загальною площею 2,300 га, розташованої за адресою Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт Зактока, Лиманський район.
Також Держгеокадастр зазначив, що земельна ділянка з кадастровим номером 5110300000:02:005:0003 перенесена до архівного шару програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. 
За інформацією Держгеокадастру, в результаті такого поділу утворено земельні ділянки з відповідними кадастровими номерами. 
Предметом позову у даній справі є вимога ТОВ «Кимстрой» про визнання незаконним та скасування рішення Затоківської селищної ради від 22.09.2014 за № 2191.
Як вже зазначалося, відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що розглядаючи спір про визнання незаконним та скасування рішення Затоківської селищної ради від 22.09.2014 за № 2191, суд повинен встановити порушення прав позивача, для чого суду необхідно таке рішення дослідити, однак в матеріалах цієї справи спірне рішення відсутнє, а численні спроби його витребування ухвалами суду за клопотаннями позивача не призвели до результатів.
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та зазначає наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
При цьому, в силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 ГПК України, а також приписів статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. 
Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами першою, другою статті 210 ГПК України визначено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У пунктах 1 - 3 частини першої ст. 237 ГПК передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розглядаючи спір про визнання незаконним та скасування рішення Затоківської селищної ради від 22.09.2014 за № 2191, суд повинен встановити порушення прав позивача, для чого суду необхідно таке рішення дослідити.
Так, звертаючись із позовом у даній справі, позивач не додав до позовної заяви копію спірного рішення. Водночас подав клопотання про його витребування у Кароліно-Бугазької сільради, яке суд задовольнив ухвалою від 16.08.2021. Проте, Кароліно-Бугазька сільрада повідомила суд про неможливість виконання ухвали про витребування доказів. Вказане повідомлення було мотивовано тим, що Затоківська селищна рада не передавала відповідачу-1 документи, які витребувано ухвалою суду.
Після відкриття провадження у справі позивач заявив ще дев`ять клопотань про витребування доказів, зокрема, і спірного рішення: у Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (клопотання від 16.02.2022), у Затоківської селищної ради (клопотання від 18.07.2022 та від 20.02.2023), у Офісу Генерального прокурора (клопотання від 21.07.2025), у Білгород-Дністровської окружної прокуратури (клопотання від 05.09.2025), у Спеціалізованої екологічної прокуратури (на правах відділу) Одеської обласної прокуратури (клопотання від 22.09.2025 та від 10.11.2025), у Слідчого управління ГУНП в Одеській області (клопотання від 12.01.2026), у Київського районного суду м. Одеси (клопотання від 13.02.2026).
Клопотання від 16.02.2022, від 18.07.2022, від 20.02.2023, від 10.11.2025 та від 13.02.2026 судом були задоволені, із одночасним поновленням позивачу строку на їх подання. Втім, задоволення вказаних клопотань не призвело до результатів, оскільки Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, Затоківська селищна рада, Одеська обласна прокуратура та Київський районний суд м. Одеси повідомляли про відсутність у них спірного рішення.
До того ж, за клопотанням позивача суд ухвалою від 21.04.2023 застосував до Затоківської селищної ради заходи процесуального примусу - тимчасове вилучення письмових доказів державним виконавцем для дослідження судом, у тому числі, й спірного рішення. Однак, 17.03.2025 до суду надійшла постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 13.03.2025 ВП № 75895031. У постанові йдеться про те, що державним виконавцем було вжито заходи, визначені Законом України "Про виконавче провадження", щодо виконання ухвали суду, однак, встановити місцезнаходження та наявність документів не виявилося можливим.
Отже рішення Затоківської селищної ради від 22.09.2014 за № 2191, про визнання недійсним якого заявлено позов, в матеріалах цієї справи відсутнє, а численні спроби його витребування ухвалами суду за клопотаннями позивача не призвели до результатів.
Відсутність в матеріалах цієї справи оскаржуваного позивачем рішення Затоківської селищної ради від 22.09.2014 за № 2191 унеможливлює дослідження його змісту, встановлення відповідності/невідопвідності оскаржуваного рішення вимогам закону і в решті-решт встановлення факту порушення прав позивача.
Додатково, колегія суддів звертає увагу на наступне
Як встановлено апеляційним судом, ТОВ «Кимстрой» на момент звернення до суду з даним позовом має статус землекористувача земельної ділянки на підставі укладеного 12.11.2004 з Затоківською селищною радою строком на 25 років договору оренди.
Вказаний договір є чинним, строк його дії не закінчився, в установленому договором чи законом порядку розірваний або визнаний недійсним судом не був.
Так, відповідно до п. 12 ст. 186 Земельного кодексу України у разі поділу, об`єднання власником земельної ділянки, що перебуває у користуванні, технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок погоджується із землекористувачем.
У позовній заяві ТОВ «Кимстрой» зазначає, що внаслідок прийняття Затоківською селищною радою рішення від 22.09.2014 за № 2191, без погодження із позивачем, як землекористувачем, було здійснено поділ орендованої ним земельної ділянки, в результаті якого було утворено 48 нових, із присвоєнням їм відповідних кадастрових номерів, а на новостворені земельні ділянки було оформлено право власності фізичних осіб.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі №914/1128/16.
Вирішуючи спір по суті, господарський суд має встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, для захисту якого звернувся позивач, тобто, встановити чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії) від зобов`язаних осіб. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. 
При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. 
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. 
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.
При цьому, ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права.
Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (аналогічний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.11.2023 у справі № 910/12832/21).
Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).
Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним.
Інакше кажучи, застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Саме в такому значенні має розумітися ефективний захист порушених прав особи (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права, визнання угоди недійсною, визнання недійсним актів органів виконавчої влади або місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів (частини 2, 3 статті 152 Земельного кодексу України).
Водночас, частинами 1, 2 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці будь-якими особами.
При цьому, формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 56)).
Також колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи, оскільки зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням.
Схожі за змістом правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 51), від 28.09.2022 у справі № 483/448/2.0 (пункт 9.67), від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.13), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 180), від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 (пункт 143).
Крім того, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52) і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 922/3013/19 (пункт 4.13), від 14.03.2023 у справі № 922/1796/19 (пункти 41, 42) сформульовано усталений правовий висновок про те, що позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність рішення (наказу, розпорядження) органу державної влади або органу місцевого самоврядування без заявлення вимоги про визнання його незаконним і скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані.
Під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia – «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)).
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів зазначає, що навіть у випадку доведення позивачем того факту, що поділ та передача у власність фізичним особам орендованої ним земельної ділянки, тобто допущення порушення його права оренди, дійсно відбулося внаслідок прийняття Затоківською селищною радою рішення від 22.09.2014 за № 2191, заявлена у цій справі позовна вимога (лише про визнання його незаконним та скасування) не спроможна забезпечити ефективного поновлення прав позивача, як землекористувача.
Обрання ж позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 , від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, від 06.08.2025 у справі № 916/3158/24).
Обрання способу захисту - це прерогатива позивача. Водночас свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту (постанова Верховного Суду від 27.08.2025 у справі №916/3156/24).
Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
По справі «Руїз Торіха проти Іспанії», ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. 
В силу приписів ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кимстрой» залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Одеської області 11.03.2026 у справі № 916/2408/21 залишити без змін.
Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.
Повна постанова складена 15.06.2026.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Г.І. Діброва 

Н.М. Принцевська