Єдиний унікальний номер 205/2787/26
Номер провадження1-кп/205/687/26

Провадження №1-кп\205\687\26
Справа №205\2787\26

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року Новокодацький районний суд
міста Дніпра

у складі: головуючого – судді ОСОБА_1 
при секретарі – ОСОБА_2 
за участю прокурора – ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м.Дніпро, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кривий Ріг Дніпропетровскої області, громадянина України, освіта середня, раніше неодноразово засудженого, останній раз: 02.07.2025 року Покровським районним судом м.Кривого Рогу Дніпропетровської області за ст.15 ч.3-185 ч.4, 185 ч.4 КК України до 7 років позбавлення волі, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.393 КК України,-
В С Т А Н О В И В :

Вироком Покровського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2025 року обвинувачений ОСОБА_4 засуджений за ст.15 ч.3-185 ч.4, 185 ч.4 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі, яке відбував в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)», яка розташована за адресою: м.Дніпро, вул.Данила Галицького 1а. Відповідно до ст.107 КВК України та «Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань», затверджених Наказом Міністерства юстиції України №2823\5 від 28.08.2018 року, під час відбування покарання засуджені, в числі іншого, зобов`язані дотримуватись норм, які визначають порядок і умови відбування покарання та розпорядку колонії; засудженим заборонено самовільно залишати установи виконання покарань, порушувати лінію охорони, самовільно залишати призначену для перебування ізольовану територію, приміщення або визначене місце роботи. Реалізуючи свій злочинний умисел на втечу з місця позбавлення волі, 06 лютого 2026 року, приблизно о 23 годині, обвинувачений ОСОБА_4 , знаходячись на території ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)», за адресою: м.Дніпро, вул.Данила Галицького 1а, усвідомлюючи ту обставину, що він незаконно залишає місце позбавлення волі, скориставшись аварійним відключенням світла на території установи та зниженою видимістю на ділянці, після масового заходу «відбій» покинув своє місце відпочинку у відділенні соціально-психологічної служби №3 в локальній ділянці №6 та направився у бік ділянки №4. Продовжуючи вчиняти злочин, обвинувачений ОСОБА_4 , в той же день та час, перебуваючи у зазначеному вище місці, почувши сигнал тривоги та попереджувальні постріли у повітря, здійснені чатовим установи, усвідомлюючи, що його дії були викриті, а також протиправність своїх дій та реальну небезпеку застосування вогнепальної зброї, подолав маскуючу огорожу та самовільно залишив охоронювану територію виправної колонії, отримавши можливість діяти безконтрольно, таким чином здійснив втечу з місця позбавлення волі.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.393 КК України визнав повністю та пояснив суду, що він дійсно, з серпня 2025 року відбував покарання, призначене вироком Покровського районного суду м.Кривого Рогу в ДУ «Дніпровська виправна колонія №89». 06 лютого 2026 року, близько 23 години, після конфлікту з іншими засудженими, які відбували покарання у зазначеній установі виконання покарань та заходу «відбій», він самовільно залишив охоронювану територію установи виконання покарань через огорожу, незважаючи на сигнал тривоги та постріли у повітря, а наступного дня був затриманий у м.Дніпро та повернутий до ДУ «Дніпровська ВК №89».
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 та інші учасники процесу не оспорюють всі фактичні обставини справи та правильно розуміють зміст цих обставин; у суду відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції. Роз`яснивши учасникам процесу положення ч.3 ст.349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд визнав недоцільним допит свідків в судовому засіданні, а також дослідження письмових доказів та на підставі ч.3 ст.349 КПК України, обмежився допитом обвинуваченого.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, а також дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що вони поза всяким розумним сумнівом доводять в повному обсязі винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення в обсязі обвинувачення, яке було підтримано прокурором і кваліфікує дії обвинуваченого за ч.1 ст.393 КК України, як втеча з місця позбавлення волі, вчинена особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, керуючись ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, належить до категорії нетяжких, дані про особу обвинуваченого, який раніше засуджений, під наглядом у лікаря-нарколога не перебуває.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , передбаченою ст.66 КК України, суд визнає щире каяття.
Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , передбаченою ст.67 КК України, суд визнає рецидив злочинів.
При призначенні покарання, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
На підставі викладеного суд дійшов висновку, що покаранням необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 , а також попередження нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, є покарання у вигляді позбавлення волі, оскільки підстави для призначення покарання більш м`якого, ніж передбачене законом, судом не встановлені, виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції останнього від суспільства і саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Судом також встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 , вироком Покровського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2025 року був засуджений за ст.15 ч.3-185 ч.4, 185 ч.4 КК України до 7 років позбавлення волі та в період відбування покарання вчинив інший злочин, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне призначити йому покарання за правилами ст.71 КК України, частково приєднавши до призначеного покарання не відбуту частину покарання за вироком Покровського районного суду м.Кривий Ріг Дніпропетровської області від 02 липня 2025 року.
Судові витрати та речові докази по справі відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.393 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.
На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання не відбутої частини покарання за вироком Покровського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2025 року у виді двох років позбавлення волі, остаточно призначити покарання в виді позбавлення волі строком на шість років. 
Строк покарання ОСОБА_4 відраховувати з 13 травня 2026 року.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у вказаному кримінальному провадження не обирався. 

Вирок може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку після його проголошення підлягає врученню обвинуваченому та прокурору. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий: ОСОБА_1