ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування:
вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/ Код ЄДРПОУ 03500004

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.05.2026 Справа № 917/1521/25 

за позовною заявою заступника керівника Миргородської окружної прокуратури, вул. Усика Якова, 9, м. Миргород, Полтавська область, 37600, в інтересах держави в особі:
Північно-східного офісу Держаудитслужби, майдан Свободи, 5, Держпром, 4 під`їзд, 10 поверх, м. Харків, 61022
до відповідачів:
1) Управління комунальних ресурсів Миргородської міської ради, вул. Усика Якова, 7, нежитлове приміщення №201, м. Миргород, Полтавська область, 37600
2) Приватного акціонерного товариства "Миргородський агрошляхбуд", вул. Шляхова, 6, м. Миргород, Полтавська область, 37600
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:
Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, майдан Свободи, 5, Держпром, 6 під`їзд, 1 поверх, м. Харків, 61022
про визнання недійсним договору та стягнення 3 099 223, 20 грн

Суддя Тимощенко О.М. 
Секретар судового засідання Сьомкіна А. В.

Представники учасників справи згідно протоколу

Обставини справи: Розглядається позовна заява заступника керівника Миргородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Північно-східного офісу Держаудитслужби до Управління комунальних ресурсів Миргородської міської ради та Приватного акціонерного товариства "Миргородський агрошляхбуд" про визнання недійсним Договору (підряду) №164 від 28.07.2020 р. та стягнення в дохід держави отриманих за цим Договором коштів у розмірі 3 099 223, 20 грн (вх. № 1575/25 від 04.08.2025 р.).
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 11.08.2025 р. вказану позовну заяву заступника керівника Миргородської окружної прокуратури прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено 02.09.2025 р. о 10:30 год.; залучено до участі у справі Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача та встановлено учасникам справи процесуальні строки для подачі заяв по суті справи.
21.08.2025 року від Північно-східного офісу Держаудитслужби до суду надійшли додаткові пояснення у справі (вх. №10844, т. 1 а. с. 107 - 109) та заява про проведення судового засідання 02.09.2025 р. та подальші судові засіданні без участі представника офісу (вх. №10845).
25.08.2025 року до суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву (вх. №10949, т. 1 а. с. 139-147).
25.08.2025 року до суду від третьої особи надійшли пояснення у справі (вх. №10959, т. 1 а. с. 161 - 165).
29.08.2026 року до суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив (вх. №11195, т. 1 а. с. 206 - 216).
01.09.2025 року до суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 11207, т. 1 а. с. 222-230, документ сформований в системі "Електронний суд" 29.08.2025 р.), а також клопотання про відкладення підготовчого засідання (вх. №11246, т. 1 а. с. 236 - 238).
Ухвалою від 02.09.2025 р. суд зупинив провадження у справі № 917/1521/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №922/3456/23 та зобов`язав учасників справи повідомити суд про настання підстав для поновлення провадження у справі.
04.09.2025 року до суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив ПрАТ "Миргородський агрошляхбуд" (вх. 3 11363, т. 2 а. с. 13 - 22).
Ухвалою від 12.01.2026 року суд поновив провадження у справі №917/1521/25 та призначив підготовче судове засідання на 10.02.2026 р. на 10:20 год.
14.01.2026 року від Північно-східного офісу Держаудитслужби до суду надійшла заява про проведення судового засідання 10.02.2026 р. та подальші судові засіданні без участі представника офісу (вх. №380, т. 2 а. с. 35).
Під час розгляду справи у підготовчому засіданні 10.02.2026 року судом задоволено клопотання прокурора та оголошено протокольну ухвалу про перерву у підготовчому засіданні до 05.03.2026 року до 11:00 год.
Під час розгляду справи у підготовчому засіданні 05.03.2026 року судом задоволено клопотання прокурора та оголошено протокольну ухвалу про продовження строків підготовчого провадження та про перерву у підготовчому засіданні до 31.03.2026 року до 10:40 год. 
31.03.2026 року до суду від прокуратури надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду та прийняття рішення Великою Палатою Верховного суду у справі №910/20111/23 (вх. № 4128, т. 2 а. с. 74, 75).
Під час розгляду справи у підготовчому засіданні 31.03.2026 року судом оголошено протокольну ухвалу про перерву у підготовчому засіданні до 23.04.2026 року до 09:20 год. 
22.04.2026 року до суду від відповідача 2 надійшли заперечення на клопотання прокурора про зупинення провадження у справі до розгляду та прийняття рішення Великою Палатою Верховного суду у справі №910/20111/23 (вх.№5380, т. 2 а. с. 88, 89).
Під час розгляду справи у підготовчому засіданні 23.04.2026 року судом оголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 28.05.2026 року на 10:00 год. 
В судові засідання 02.09.2026 р., 10.02.2026 р., 05.03.2026 р., 31.03.2026 р. 23.04.2026 р. та 28.05.2026 р. відповідачі 1 та 2 не направляли своїх повноважних представників, подавши до суду заяви про проведення зазначених судових засідання без їх участі (вх. №11225, т. 1 а. с. 233, 234, вх. №1529, т. 2 а. с. 42, вх. №1660, т. 2 а. с. 44, вх. №2899, т. 2 а. с. 55, вх. №5419, т. 2 а. с. 96, 97, вх. №5434, т. 2 а. с. 103, вх.№ 6721, т. 2 а. с. 115, вх. №7283 від 27.05.2026 р.).
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).
Аргументи учасників справи:
У позовній заяві прокурор зазначає, що дії ПрАТ "Миргородський агрошляхбуд" були спрямовані на завідомо суперечну інтересам держави і суспільства мету одержання права на укладення договору (підряду) №164 від 28.07.2020 р. не на конкурентних засадах, що підтверджено рішенням адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №70/94-р/к від 30.04.2025 р. у справі №7/01-90-24. Зазначене не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі.
У зв`язку з цим прокурор стверджує, що укладення договору з порушенням вимог Закону України "Про захист економічної конкуренції" є підставою для визнання його недійсним з передбачених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 228 ЦК України підстав.
Крім того, прокурор зазначає, що в діях ПрАТ "Миргородський агрошляхбуд" вбачається наявність умислу на вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, а тому одержані ним за вказаним правочином кошти у розмірі 3 099 223, 20 грн повинні бути повернуті Управлінню комунальних ресурсів Миргородської міської ради як іншій стороні договору, а отримані останнім за рішенням суду кошти – стягнуті в дохід держави.
Прокурор вказує, що про факт вчинення відповідачем 2 антиконкурентних узгоджених дій у вигляді спотворення тендера стало відомо з рішення Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №70/94-р/к від 30.04.2025 р. у справі № 7/01-90-24. Отже про порушення інтересів держави та суспільства з умислу ПрАТ "Миргородський агрошляхбуд" та про особу, яка його вчинила, прокурор і позивач могли дізнатися лише 30.04.2025 року.
На думку прокуратури, Північно-східний офіс Держаудитслужби наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель на території Полтавської області. Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (аналогічний висновок міститься у постановах Касаційного господарського суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, від 16.02.20225 у справі № 904/1407/21).
Позивач у додаткових поясненнях (вх. №10844 від 21.08.2025 р., т. 1 а. с. 106-109) повідомив суд про те, що заходів державного фінансового контролю стосовно обставин, наведених у позовній заяві Миргородської окружної прокуратури, не проводилося, у зв`язку з чим Офіс не має можливості надати пояснення по суті предмету позову. Факт порушення законодавства у вигляді спотворення антиконкурентними узгодженими діями його учасниками при проведенні закупівлі результатів вказаної закупівлі згідно позовної заяви є підставою для визнання недійсним договору від 28.07.2020 р. №164 як такого, що суперечить інтересам держави та суспільства.
Відповідач 1 у відзиві на позовну заяву (вх. №10949, т. 1 а. с. 139 - 147) просив відмовити у задоволенні позову. Обґрунтовуючи свої заперечення останній вказав, що прокурором не доведено, в чому саме полягає порушення інтересів держави, оскільки відповідачем-2 (підрядником) належним чином виконувались роботи, а замовником здійснювалася їх оплата, при цьому претензій щодо якості виконаних робіт останнім не заявлялося. Сам лише факт вчинення учасниками торгів порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у закупівлі UA-2020-05-25-005789-b, встановлений органом АМКУ у рішенні від 30.04.2025 № 70/94-р/к, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України, оскільки:
- ПрАТ "Миргородський агрошляхбуд" поніс відповідальність за вчинене порушення законодавства про захист економічної конкуренції шляхом накладення на нього штрафу у відповідному розмірі, який сплачено в повному обсязі, та заборони брати участь у процедурі закупівель упродовж наступних трьох років, що свідчить про відновлення інтересу держави у
підтримані законності у сфері публічних закупівель; 
- прокурор не довів протиправних наслідків укладення та виконання в повному обсязі та належним чином договору, а також те, що за результатами визнання недійсності оспорюваного правочину майнові права держави буде захищено та відновлено;
- не знаходить свого підтвердження та обґрунтування в матеріалах даної справи, позовній заяві та доданих до неї документах, як саме відшкодована відповідачем-2 вартість виконаних робіт за цінами, які існують на момент відшкодування (тобто через чотири роки після укладення договору та оплати за ним), відновить інтереси держави, і що це буде ефективним способом захисту інтересів держави;
- чи буде належним способом захисту інтересів держави пригнічення суб`єкта підприємницької діяльності – ПрАТ "Миргородський агрошляхбуд", який справно сплачує податки до бюджету, та стягнення з якого вартості виконаних робіт по Договору за цінами станом на момент відшкодування, та, імовірно призведе до банкрутства відповідача-2;
- у разі визнання оспорюваного договору недійсним відповідач-1 не зможе оголосити новий тендер і укласти договір на більш вигідних умовах, оскільки роботи вже виконані.
Відповідач 2 у відзиві на позовну заяву (вх. №11207 від 01,09.2025 року, т. 1 а. с. 222 - 230) заперечив проти задоволення позовних вимог та зазначив, що органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, а отже і належним позивачем, є Антимонопольний комітет України. Прокурором не зазначено, які саме цивільні права та інтереси держави будуть відновлені внаслідок визнання недійсним спірного правочину, отже ця вимога не підлягає до задоволення. Стягнення з Управління комунальних ресурсів Миргородської міської ради в дохід держави 3 099 223,20 грн не відповідає вимогам ч.3 ст. 228 ЦК України, оскільки ці кошти не є одержаними ним за правочином, щодо визнання недійсним якого заявлено позов.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України у пояснення (вх. № 10959 від 25.08.2025 р., т. 1 а. с. 161 - 165) підтвердила, що адміністративною колегією Відділення прийнято рішення від 30.04.2025 №70/94-р/к у справі №7/01-90-24 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу", яким ПрАТ "Миргородський агрошляхбуд" та ТОВ "Карлівський агрошляхбуд" визнано винними у вчиненні порушень законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених п. 1 ст. 50, п. 4 ч. 2 ст. 6 ЗУ "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів. ПрАТ "Миргородський агрошляхбуд" та ТОВ "Карлівський агрошляхбуд" не зверталися до Господарського суд Харківської області з позовною заявою до Відділення про визнання протиправним та/або скасування Рішення № 70/94-р/к. Таким чином Рішення № 70/94-р/к є законним та відповідно до ст. 22 ЗУ "Про Антимонопольний комітет України" обов`язковим до виконання. ПрАТ "Миргородський агрошляхбуд" 09.06.2024 платіжними інструкціями №233, 234, 235, 236 оплатило штраф у розмірі 160 000 грн.
Відносно клопотання Миргородської окружної прокуратури про зупинення провадження у справі до розгляду та прийняття рішення Великою Палатою Верховного суду у справі №910/20111/23 (вх.№4128 від 31.03.2026 р., т. 2 а. с. 74, 75) суд зазначає наступне.
Стаття 228 ГПК України надає право суду зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Судом встановлено, що ухвалою від 24 лютого 2026 року колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду передала справу № 910/20111/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав існування виключної правової проблеми, яка має істотне значення для формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права, щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України при вчиненні правочину, що суперечить інтересам держави та суспільства, зокрема, при порушенні суб`єктом господарювання чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, у тому числі законодавства про захист конкуренції.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 08.04.2026 р. повернула відповідній колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду справу № 910/20111/23 за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до 1) Комунального підприємства "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва", 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Північно-Український Будівельний Альянс", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Антимонопольний комітет України, про визнання недійсним рішення тендерного комітету, договору і стягнення коштів за касаційною скаргою Комунального підприємства "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27 лютого 2025 року та рішення Господарського суду міста Києва від 04 червня 2024 року.
У вказаній ухвалі Велика Палата Верховного Суду виснувала, що на її розгляд передано питання, які можуть бути вирішені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду як належним судом, оскільки застосування норм матеріального права здійснюється судом касаційної інстанції під час розгляду касаційної скарги відповідно до його повноважень.
При цьому колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду належним чином не обґрунтувала кількісних та якісних критеріїв наявності виключної правової проблеми у справі № 910/20111/23, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Тобто, Велика Палата Верховного Суду не прийняла до розгляду справу №910/20111/23 та така справа повернута на розгляд колегії суддів Верховного Суду, що свідчить про відсутність передбаченої п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України підстави для зупинення провадження у справі № 917/1079/24, а саме – розгляд справи палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
З вищевикладеного, суд встановив відсутність процесуальних підстав для зупинення провадження у справі № 917/1521/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/20111/23.
Інших заяв по суті спору до суду не надходило.
Виклад обставин справи, встановлених судом:
Частинами 1, 3 та 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" закріплено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Відповідно до ч. 3, 5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України "Про публічні закупівлі" контроль у сфері публічних закупівель здійснює, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю (Державна аудиторська служба України).
У пункті 8 частини 1 статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Згідно з підпунктами 3, 4, 9 пункту 4 Положення № 43 Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль через здійснення державного фінансового аудиту, перевірки закупівель, інспектування (ревізії), моніторингу закупівель; здійснює контроль, зокрема, за цільовим, ефективним використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, досягненням економії бюджетних коштів і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів, дотриманням законодавства про закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.
Відповідно до Положення про Північно-східний офіс Держаудитслужби, затвердженого наказом Держаудитслужби № 23 від 02.06.2016 р., Північно-східний офіс Держаудитслужби підпорядковується Держаудитслужбі та є її міжрегіональним територіальним органом.
Офіс має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Суд відхиляє доводи відповідача 2 відносно того, що Північно-східний офіс Держаудитслужби не є належним позивачем, оскільки твердження про те, що орган державного фінансового контролю наділений лише правом порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, виключно за результатами проведених заходів державного фінансового контролю, спростовуються приписами Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" та Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, згідно з якими Держаудитслужба, як орган державного фінансового контролю має право та повинна вживати всіх заходів для усунення виявлених порушень, зокрема, вправі звертатись до суду з відповідним позовом.
В той же час, суд зауважує, що Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 906/296/18, від 20.02.2019 у справі № 912/894/18, від 10.04.2019 у справі № 909/569/18, від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 21.05.2019 у справі № 912/895/18, від 29.05.2019 у справі № 909/545/18, від 20.11.2019 у справі № 912/2887/18, від 29.07.2020 у справі № 924/316/18, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18, від 01.09.2020 у справі № 911/1534/19, від 06.10.2020 у справі № 905/121/19 неодноразово вказував, що Державна аудиторська служба України як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, наділена повноваженнями на звернення до господарського суду з позовами про визнання недійсними рішень тендерного комітету, договорів про закупівлю робіт за державні кошти.
З огляду на викладене, заступником керівника Миргородської окружної прокуратури у позовній заяві правильно зазначено органи, уповноважені здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме – Північно-східний офіс Держаудитслужби.
При цьому прокуратурою вказано на те, що Північно-східним офісом Держаудитслужби до теперішнього часу не вжито жодних заходів по зверненню до суду з вимогами про визнання недійсним договору (підряду) №164 від 28.07.2020 р. та стягнення в дохід держави отриманих за цим Договором коштів у розмірі 3 099 223,20 грн.
Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Миргородською окружною прокуратурою попередньо повідомлено Північно-східний офіс Держаудитслужби про звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору підряду №164 від 28.07.2020 р. та стягнення в дохід держави отриманих за цим Договором коштів у розмірі 3 099 223,20 (вих. №54-6111ВИХ-25 від 29.07.2025 р., т. 1, а. с. 84).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
В кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає, з посиланням на законодавство, підстави подання позову, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Обґрунтовуючи позов, прокурор посилається на те, що порушення учасниками закупівель вимог Закону України "Про захист економічної конкуренції", спрямованого на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин, нівелює можливість втілення принципів бюджетної системи України та публічних закупівель, призводить до неефективного та неекономного використання бюджетних коштів для придбання товарів, робіт і послуг.
Враховуючи викладене, прокурором у позові належним чином обґрунтовано порушення зазначених інтересів держави та підстави представництва останніх у суді.
07.07.2020 Відділом капітального будівництва Миргородської міської ради проведено відкриті торги по закупівлі робіт "Капітальний ремонт ділянки дороги по вул. Шишацькій (від вул. Гоголя до вул. Спартаківської) в м. Миргород Полтавської області" очікуваною вартістю 3 300 000 грн з ПДВ (ідентифікатор закупівлі в системі "Рrozorro" - UA-2020-06-18-003149-c) (т. 1 а. с. 16 - 19).
28.07.2020 року за результатами проведення процедури закупівлі UA-2020-06-18-003149-c між Відділом капітального будівництва Миргородської міської ради (яке припинено шляхом приєднання до Управління комунальних ресурсів Миргородської міської ради (далі - відповідач 1, замовник). Згідно п. 1.3.4 Положення про управління комунальних ресурсів Миргородської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням 59 сесії 8 скликання Миргородської міської ради № 15 від 29.01.2025 Управління є правонаступником Відділу житлово–комунального господарства Миргородської міської ради та Відділу капітального будівництва Миргородської міської ради) та Приватним акціонерним товариством "Миргородський агрошляхбуд" (далі - відповідач 2, виконавець) було укладено Договір (підряду) №164 (далі - договір, т. 1, а. с. 22 - 24).
Відповідно до п. 1.1 договору підрядник зобов`язується своїми силами і засобами, на власний ризик у 2020-2021 роках виконати роботи, зазначені в п. 1.2 цього договору, за рахунок бюджетних коштів, відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації та в обумовлений цим договором термін, а замовник зобов`язується прийняти і оплатити виконану роботу. 
Найменування роботи: "Капітальний ремонт ділянки дороги по вул. Шишацькій (від вул. Гоголя до вул. Спартаківської) в м. Миргород Полтавської області (ДК 021:2015-45233000-9 Будівництво, влаштування фундаменту та покриття шосе, доріг)" (п. 1.2 договору). 
Ціна роботи за цим договором визначається згідно з проектно-кошторисною документацією, яку замовник надає підряднику (п. 3.1 договору).
Ціна цього договору без ПДВ становить 2 586 250,00 грн. ПДВ в розмірі 517 250,00 грн. Загальна ціна договору 3 103 500,00 грн (п. 3.2 договору).
Цей договір набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками сторін, і діє до 31 грудня 2021 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором (п. 10.1 договору).
Також сторонами до спірного договору було укладено додаткову угоду №1 від 23.10.2020 р. та додаткову угоду №2 від 28.12.2020 р. (т. 1 а. с. 34).
Відповідно до Звіту про виконання Договору про закупівлю UA-2020-06-18-003149-c, опублікованого на сайті "Prozorro" (т. 1, а. с. 37), за виконані роботи Замовником було сплачено грошові кошти в розмірі 3 099 223,20 грн.
Водночас 30.04.2054 року адміністративною колегією Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України було прийнято рішення №70/94-р/к у справі № 7/01-90-24, яким визнано, що ПрАТ "Миргородський агрошляхбуд" та ТОВ "Карлівський агрошляхбуд" вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, проведених Відділом капітального будівництва Миргородської міської ради на закупівлю "Капітальний ремонт ділянки дороги по вул. Шишацькій (від вул. Гоголя до вул. Спартаківської) в м. Миргород Полтавської області (ДК 021:2015-45233000-9 Будівництво, влаштування фундаменту та покриття шосе, доріг)" (ідентифікатор закупівлі в системі "Prozorrо" - UA-2020-06-18-003149-c).
За вказане порушення накладено на ПрАТ "Миргородський агрошляхбуд" 40 000,00 гривень штрафу.
Вказане рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у судовому порядку не оскаржувалося.
Прокурор стверджує, що Договір (підряду) №164 від 28.07.2020 р. був укладений за підсумками закупівлі, результати якої спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, суперечить інтересам держави та суспільства, з огляду на що звернувся до суду з даним позовом про визнання його недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 228 ЦК України та стягнення в дохід держави отриманих за цим Договором коштів у розмірі 3 099 223,20 грн.
Оцінка аргументів учасників справи з посиланням на норми права, якими керувався суд:
Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України, а правові наслідки недійсності правочину - статтею 216 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанови Верховного Суду від 08.04.2025 р. у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 р. у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 р. у справі № 917/1024/22 від 18.05.2023 р. у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 р. у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 р. у справі № 912/278/21).
При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 р. у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 р. у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 р. у справі № 917/531/19.
За змістом ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Також згідно із ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ухвалою від 20.12.2024 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду прийняла до розгляду справу №922/3456/23 за касаційними скаргами СКП "Харківзеленбуд" та ПП "ЛСВ Моноліт" на рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2023 р. та постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 р.
Перед Об`єднаною палатою у цій справі постало питання щодо наявності підстав для застосування до правовідносин щодо укладення та виконання договору про закупівлю положень ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України.
У постанові від 19.12.2025 р. у справі № 922/3456/23 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що за умови застосування відповідних приписів ч. 3 ст. 228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника, оскільки:
- по-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було;
- по-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").
Об`єднана палата також виснувала, що прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Таким чином, Об`єднана палата ВС дійшла висновку, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч. 3 ст. 228 ЦК України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Крім того, Об`єднана палата Касаційного господарського суду наголосила на невідповідність норми ч. 3 ст. 228 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст. 228 ЦК України, які встановлюють що нікчемним є правочин, який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч. 3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
З огляду на викладене, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи).
Враховуючи викладене, Об`єднана палата уточнила висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 р. у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 р. у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК, наступним чином:
- при визначенні підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо);
- ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання); ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Відтак, Об`єднана палата у справі № 922/3456/23 дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю товарів на підставі ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України та про стягнення з ПП "ЛСВ Моноліт" на користь СКП "Харківзеленбуд" 2 370 000,00 грн, а з СКП "Харківзеленбуд" одержаних ним за рішенням суду 2 370 000,00 грн в дохід держави.
Таким чином, наразі є висновок Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з поставлених прокурором питань про застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, який підлягає врахуванню відповідно до положень ч. 4 ст. 236 ГПК України під час вирішення цієї справи.
Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд акцентує увагу, що згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.12.2025 р. у справі №922/3456/23, норма ч. 3 ст. 228 ЦК України не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист економічної конкуренції. Суд також дійшов висновку, що для застосування приписів ч. 3 ст. 228 ЦК прокурор має довести, що сам правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства.
Поряд з цим у межах даної справи підстави для визнання договору недійсним зводяться лише до порушення законодавства про захист економічної конкуренції, на будь-які інші підстави для визнання спірного правочину недійсним прокурор не посилається.
Проте, лише сам факт вчинення ПрАТ "Миргородський агрошляхбуд" порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням АМК, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 3 ст. 228 ЦК України).
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10.06.2021 р. у справі №910/10055/20 та підтриманий у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 р. у справі № 922/3456/23.
З огляду на викладене, обставини допущення, зокрема відповідачем 2, при проведенні закупівлі порушення законодавства про захист економічної конкуренції, принципу добросовісної конкуренції, вчинення антиконкурентних узгоджених дій, на які послався прокурор в обґрунтування позову, не є підставами для визнання недійсним спірного договору з підстав його суперечності інтересам держави і суспільства.
Також суд зазначає, що пунктом 4 ч. 1 ст. 17 Закону України "Про публічні закупівлі" встановлено, що замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у пунктах 2, 4, 5 частини другої статті 40 цього Закону) в разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
Саме у вказаний спосіб держава гарантує розвиток добросовісної конкуренції, забезпечує ефективність правового регулювання сфери публічних закупівель, прозорість процедур. При цьому позбавлення суб`єкта господарювання права протягом трьох років брати участь у процедурах закупівель є тим запобіжником, за допомогою якого держава усуває недобросовісність суб`єктів господарювання від можливості мати доступ до публічних коштів.
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним Договору (підряду) №164 від 28.07.2020 р. на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 228 ЦК України.
Відмова суду у задоволенні заявленої прокурором позовної вимоги про визнання недійсним Договору (підряду) №164 від 28.07.2020 р. має наслідком відсутність необхідності надавати юридичну оцінку вимогам прокурора в частині стягнення з ПрАТ "Миргородський агрошляхбуд" на користь Управління комунальних ресурсів Миргородської міської ради отриманих за цим Договором коштів у розмірі 3 099 223,20 грн та стягнення із Управління комунальних ресурсів Миргородської міської ради одержаних за рішенням суду коштів в дохід держави, які мають статус похідних вимог.
Положеннями статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно зі ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 р. у справі № 917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. у справі № 129/1033/13-ц.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог заступника керівника Миргородської окружної прокуратури у даній справі.
Щодо заяви відповідача-2 про сплив позовної давності суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні даного позову у зв`язку з його необґрунтованістю, позовна давність не підлягає застосуванню.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що у позові відмовлено, судові витрати, понесені прокурором, покладаються на останнього та не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів.
Керуючись статтями 126, 129, 232-233,237-238,240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
Відмовити у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Рішення складено та підписано 02.06.2026 р.

Суддя О.М. Тимощенко