ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року
м. Чернівці
справа № 405/6748/25
провадження № 22-ц/822/830/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н.
за участю секретаря судових засідань Яреми А.-Л. С.
учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА»
відповідач ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 11 березня 2026 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Гавалешко П. С.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (далі - ТзОВ «БІЗПОЗИКА») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 .
Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 14 березня 2023 року № 461708-КС-001 у розмірі 61 898 гривень 90 копійок, що складається з: 16 804 гривні 75 копійок - заборгованість за тілом кредиту, 44 241 гривня 90 копійок - заборгованість за процентами, прострочені платежі за комісією - 852 гривні 25 копійок.
14 березня 2023 року між ТзОВ «БІЗПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 461708-КС-001 (далі - кредитний договір). 
ОСОБА_1 прийняла пропозицію щодо укладення даного договору, на умовах визначених офертою.
З цією метою відповідачка подала заявку на отримання кредиту через особистий кабінет на веб-сайті кредитодавця, вказавши номер свого поточного (карткового) рахунку.
На номер телефону НОМЕР_1 , зазначений відповідачкою в анкеті в особистому кабінеті, ТзОВ «БІЗПОЗИКА» направило одноразовий ідентифікатор UA-4447.
Обґрунтовуючи дійсність кредитного договору, позивач посилався на те, що договір був укладений в електронній формі та підписаний відповідачкою за допомогою одноразового ідентифікатора відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачці кредит на наступних умовах: сума кредиту - 17 000 гривень; процентна ставка за користування кредитом - 1,1485%.
ТзОВ «БІЗПОЗИКА» свої зобов`язання за кредитним договором виконала, надала позичальнику грошові кошти в розмірі 17 000 гривень шляхом перерахування на банківську картку відповідачки № НОМЕР_2 , що посвідчується довідкою про перерахування коштів.
При оформленні кредиту відповідачка підтвердила належність їй вказаного карткового рахунку та відсутність доступу до нього третіх осіб.
ОСОБА_1 свої обов`язки за кредитним договором № 461708-КС-001 належним чином не виконала, однак здійснила часткову оплату у розмірі 7 360 гривень.
Позивач зазначав, що здійснення відповідачкою часткової оплати за кредитним договором свідчить про визнання нею факту укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів.
Наголошував, що проценти за користування кредитом нараховувалися лише протягом строку кредитування відповідно до умов договору та не нараховувалися після закінчення строку дії кредитного договору. Також зазначав, що вимоги про стягнення неустойки та процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, у цій справі не заявляються.
Станом на 09 жовтня 2025 року загальний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором № 461708-КС-001 від 14 березня 2023 року становить 61 898 гривень 90 копійок, а саме: заборгованість за кредитом - 16 804 гривні 75 копійок; заборгованість за нарахованими процентами - 44 241 гривня 90 копійок; платежі за комісією - 852 гривні 25 копійок.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 11 березня 2026 року позов ТзОВ «БІЗПОЗИКА» до  ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ТзОВ «БІЗПОЗИКА» заборгованість за кредитним договором № 461708-КС-001 від 14 березня 2023 у розмірі 61 898 гривень 90 копійок.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 14 березня 2023 року між сторонами укладено кредитний договір в електронній формі шляхом обміну електронними повідомленнями та підписання його одноразовим ідентифікатором UA-4447 відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» виконало свої зобов`язання за договором та перерахувало відповідачці кредитні кошти у розмірі 17 000 гривень на банківську картку, належність якої відповідачці підтверджена інформацією АТ КБ «ПриватБанк».
ОСОБА_1 здійснила часткове виконання зобов`язань за договором, сплативши 7 360 гривень, проте належним чином умови кредитного договору не виконала, у зв`язку із чим станом на 09 жовтня 2025 року утворилася заборгованість у розмірі 61 898 гривень 90 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 16 804 гривні 75 копійок, процентів у сумі 44 241 гривня 90 копійок та комісії в сумі 852 гривні 25 копійок.
Відхиляючи доводи  ОСОБА_1 про недоведеність розміру заборгованості, суд першої інстанції зазначив, що наданий позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом, містить відомості про рух заборгованості та здійснені платежі, а відповідачкою не надано доказів на його спростування чи власного контррозрахунку.
Також суд дійшов висновку, що проценти за користування кредитом були нараховані виключно в межах строку кредитування, оскільки після закінчення строку дії договору 29 серпня 2023 року їх розмір не змінювався та нові нарахування не здійснювалися.
Відхиляючи заперечення відповідачки щодо неправомірності нарахованих процентів та комісії, місцевий суд виходив із того, що проценти є платою за користування кредитними коштами, погодженою сторонами при укладенні договору, а комісія за надання кредиту прямо передбачена умовами договору та законодавством про споживче кредитування.
З урахуванням встановлених обставин та положень статей 525, 526, 530, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 11 березня 2026  року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив і не надав належної оцінки наявним у справі доказам та обставинам, підійшов формально до вивчення обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, а відтак рішення є незаконним та необґрунтованим.
Судом першої інстанції зазначено, що кредитний договір ОСОБА_1 підписано одноразовим ідентифікатором, проте судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки всі висновки у справі ґрунтуються на підставі дослідження копій доказів, які, на думку позивача, доводять факт укладення кредитного договору саме на тих умовах, які заявлені позивачем, у матеріалах справи відсутні докази застосування одноразового ідентифікатора ОСОБА_1 . Судом першої інстанції не досліджено належним чином докази, які подано позивачем на підтвердження позовних вимог. Суд першої інстанції не виконав вимог статті 95 ЦПК України та не витребував у заявника оригіналів електронних доказів.
Відсутні належні та допустимі докази про порядок отримання відповідачем одноразового ідентифікатора та факту його накладення у електронному документі кредитного договору. Позивач не надав доказів проведення ідентифікації позичальника, доказів відправлення одноразового ідентифікатора відповідачеві, а також доказів того, що саме відповідач використав такий ідентифікатор для укладення кредитного договору. 
Також ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» не надало доказів реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитора, доказів направлення ОСОБА_1 оферти та отримання від неї акцепту в порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію», а також доказів отримання відповідачкою саме того одноразового ідентифікатора, який, за твердженням позивача, був використаний при укладенні кредитного договору.
Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів, які б надавали можливість перевірити факт накладення електронного підпису під час укладення кредитного договору, дотримання порядку обміну електронними повідомленнями та цілісність електронного документа. Вважає, що паперові копії електронних документів не підтверджують належним чином факт укладення електронного договору та його зміст.
Умова кредитного договору про сплату комісії за надання кредиту є нікчемною, не відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування», оскільки кредитор не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору.
Крім того, у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема щодо встановлення вимоги про сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми процентів спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Встановлення ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» розміру процентів у сумі 44 241 гривня 90 копійок при сумі кредиту 17 000 гривень є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності, добросовісності та справедливості, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг банку. 
Вважає, що нарахування процентів за кредитним договором № 461708-КС-001 від 14 березня 2023 року у розмірі 44 241 гривня 90 копійок суперечить засадам, зазначеним у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
14 березня 2023 року між ТзОВ «БІЗПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 461708-КС-001 (а. с. 29-31).
Пропозицію про укладення кредитного договору та відповідь про прийняття пропозиції (акцепт)  ОСОБА_1 підписала за допомогою накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором «UA-4447».
Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит на наступних умовах: сума кредиту - 17 000 гривень; строк кредитування - 24 тижні; комісія за надання кредиту - 2 550 гривень; знижена процентна ставка - 1,1485% в день; стандартна процентна ставка - 2% в день; дата повернення кредиту до 29 серпня 2023 року (а. с. 29).
Кредитодавець зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дня укладення договору надати позичальнику кредит в сумі вказаній у пункті 2.1. договору, шляхом безготівкового переказу коштів, на поточний (картковий) рахунок позичальника, який відповідає банківській платіжній картці, що наведена в розділі 8 договору (а. с. 29).
Номер електронного платіжного засобу 5168-75ХХ-ХХХХ-6305 (а. с. 31).
Перерахування коштів на платіжну картку  ОСОБА_1 підтверджується довідкою ТзОВ «ПрофітГід», з якої слідує, що 14 березня 2023 ОСОБА_1 перераховано кошти у розмірі 17 000 гривень за реквізитами електронного платіжного засобу 5168-75ХХ-ХХХХ-6305, платіжна інструкція № c730e608-c27t-11ed-b82a-000c29d57ed2, трансакція № 37880-89094-75233 (а. с. 41).
Із розрахунку заборгованості за кредитним договором № 461708-КС-001 від 14 березня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 31 березня 2023 року погасила 3 680 гривень, з яких: на проценти за користування кредитом у розмірі 2 928 гривень 75 копійок та комісію за надання кредиту у розмірі 751 гривню 25 копійок; 10 квітня 2023 року погасила 3 680 гривень, з яких: тіло кредиту у розмірі 195 гривень 25 копійок, проценти за користування кредитом у розмірі 2 538 гривень 25 копійок та комісію за надання кредиту у розмірі 946 гривень 50 копійок (а. с. 31).
Станом на 29 серпня 2023 року загальний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором № 461708-КС-001 від 14 березня 2023 року становить 61 898 гривень 90 копійок, що складається з: 16 804 гривні 75 копійок - заборгованість за тілом кредиту, 44 241 гривня 90 копійок - заборгованість за процентами, комісія за надання кредиту - 852 гривні 25 копійок.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).
За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) звернув увагу на те, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення.
Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні.
Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.
Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.
Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.
Частиною другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Щодо укладення кредитного договору від 14 березня 2023 року № 461708-КС-001 в електронному вигляді
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі - Закон № 675-VIII)
Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону № 675-VIII).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Отже, доводи апеляційної скарги про відсутність оригіналу електронного документа є безпідставними, оскільки електронний договір, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному Законом № 675-VIII, є оригіналом електронного документа та прирівнюється до письмової форми правочину.
Стаття 12 Закону № 675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що 14 березня 2023 року ОСОБА_1 увійшла до особистого кабінету в інформаційно-телекомунікаційній системі ТзОВ «БІЗПОЗИКА», використовуючи номер телефону НОМЕР_1 , після чого надала необхідну інформацію щодо обраних умов кредитування.
Надалі позивачем надано відповідачці в особистому кабінеті паспорт споживчого кредиту для ознайомлення та підписання, а також направлено на вказаний номер телефону одноразовий ідентифікатор UA-5898 (а. с. 28). Використовуючи зазначений одноразовий ідентифікатор, відповідачка підписала паспорт споживчого кредиту та інформаційне повідомлення про отримання згоди від третіх осіб на передачу та обробку їх персональних даних.
Після цього ТзОВ «БІЗПОЗИКА» сформовано та розміщено в інформаційно-телекомунікаційній системі індивідуальну оферту, яка містила істотні умови договору. Ознайомившись із запропонованими умовами, відповідачка акцептувала оферту.
Для підписання кредитного договору товариством на номер телефону відповідачки було направлено одноразовий ідентифікатор UA-4447, який остання використала для підписання договору в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача.
14 березня 2023 року відповідачка підписала договір про надання кредиту № 461708-КС-001 одноразовим ідентифікатором UA-4447. Після укладення договору позивачем сформовано повідомлення про успішне підписання договору, а договір, додатки до нього та правила кредитування направлено відповідачці на електронну пошту та розміщено в її особистому кабінеті.
При цьому матеріали справи не містять доказів того, що зазначений при реєстрації номер телефону належав іншій особі або був використаний без волевиявлення відповідача.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про укладеність кредитного договору та ознайомлення відповідачки з його умовами, оскільки без здійснення вказаних дій останньою кредитний договір не був би укладений сторонами, а тому цей правочин відповідно до Закону № 675-VIII вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066св23).
З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про недоведеність укладення між сторонами кредитного договору, відсутність належного підтвердження використання відповідачем одноразового ідентифікатора та непідтвердження акцепту оферти не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог статті 95 ЦПК України та невитребування оригіналів електронних доказів колегія суддів відхиляє.
Апелянткою не наведено обставин, які б свідчили про зміну змісту кредитного договору після його підписання, підроблення електронного документа чи невідповідність поданого договору умовам, з якими вона ознайомлювалася при отриманні кредиту. Подання паперових копій електронних документів не свідчить про їх недопустимість як доказів, якщо їх зміст узгоджується з іншими доказами у справі.
Крім того, матеріали справи містять відомості про використаний одноразовий ідентифікатор UA-4447, умови кредитування, реквізити електронного платіжного засобу відповідачки 5168-75ХХ-ХХХХ-6305, а також докази фактичного виконання кредитодавцем своїх обов`язків шляхом перерахування кредитних коштів, що в сукупності підтверджує виникнення між сторонами кредитних правовідносин.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується не лише укладення сторонами кредитного договору в електронній формі, а й фактичне отримання відповідачкою кредитних коштів на належний їй банківський рахунок.
При цьому ОСОБА_1 не заперечує факту зарахування 14 березня 2023 року на належну їй банківську картку кредитних коштів у розмірі 17 000 гривень та не стверджує, що такі кошти були отримані нею без правової підстави чи внаслідок помилки. Навпаки, матеріалами справи підтверджується також часткове виконання відповідачкою зобов`язань за кредитним договором шляхом внесення платежів на загальну суму 7 360 гривень, що узгоджується з доводами позивача про існування між сторонами договірних правовідносин.
Щодо виконання кредитодавцем обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів
Колегія суддів виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. … Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною третьою статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 (провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Як вбачається з умов кредитного договору від 14 березня 2023 року № 461708-КС-001, зокрема розділу 2 договору, позивач надав відповідачці грошові кошти у розмірі 17 000 гривень, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.
Відповідно до умов договору строк кредитування становить 24 тижні, стандартна процентна ставка за кредитом складає 2% на день, знижена процентна ставка - 1,1485% на день, а комісія за надання кредиту становить 2 550 гривень.
Кінцевою датою повернення кредиту визначено 29 серпня 2023 року. Загальний розмір кредиту становить 17 000 гривень, орієнтовна загальна вартість кредиту - 44 610 гривень, а реальна річна процентна ставка - 9 120,38%.
При цьому відповідачкою при оформленні кредиту вказано наступні реквізити електронного платіжного засобу (карткового рахунку) - № 5168-75ХХ-ХХХХ-6305.
Як встановлено судами, факт перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджено довідкою ТзОВ «ПрофітГід», з якої слідує, що 14 березня 2023 року ОСОБА_1 перераховано кошти у розмірі 17 000 гривень за реквізитами електронного платіжного засобу 5168-75ХХ-ХХХХ-6305, платіжна інструкція № c730e608-c27t-11ed-b82a-000c29d57ed2, трансакція № 37880-89094-75233 (а. с. 41).
Як вбачається із змісту кредитного договору, в ньому зазначено номер особистого електронного платіжного засобу відповідача з маскою, а саме, № 5168-75ХХ-ХХХХ-6305. Зазначену інформацію про банківські реквізити платіжної картки вказано у відповідному вигляді, зважаючи на ту обставину, що, така інформація згідно з чинним законодавством України становить банківську таємницю та, відповідно, позивач за будь-яких обставин не міг би отримати ці банківські реквізити не інакше як від самого відповідача або за його згодою (стаття 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність»). 
На виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівців від 12 лютого 2026 року АТ КБ «ПриватБанк» надано інформацію, згідно з якою на ім`я ОСОБА_1 емітовано банківську картку № НОМЕР_2 , а також виписку про рух коштів за відповідним рахунком за період з 14 березня 2023 року по 29 серпня 2023 року (а. с. 138-139).
Із наданої виписки вбачається, що 14 березня 2023 року на зазначену банківську картку зараховано грошові кошти в сумі 17 000 грн, що відповідає сумі кредиту, визначеній кредитним договором № 461708-КС-001 від 14 березня 2023 року.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується не лише укладення сторонами кредитного договору в електронній формі, а й фактичне отримання відповідачкою кредитних коштів на належний їй банківський рахунок.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Отримання відповідачкою кредитних коштів, відсутність заперечень щодо факту їх зарахування на належну їй банківську картку та подальше користування ними узгоджується з версією позивача про укладення сторонами кредитного договору та спростовує доводи апеляційної скарги про повну відсутність доказів виникнення між сторонами кредитних правовідносин.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про доведеність обставини перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів за договором № 461708-КС-001 від 14 березня 2023 року. 
Щодо комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом за кредитним договором від 14 березня 2023 року № 461708-КС-001
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Надаючи оцінку нарахуванню комісії за надання кредиту за договором від 14 березня 2023 року, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (у редакції, чинній на момент укладення договору).
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку чи іншої фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту і, відповідно, така умова не є нікчемною.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 20 вересня 2024 року у справі № 331/2974/23 (провадження № 61-7620св24).
У справі, що переглядається, сторонами у розділі 2 договору погоджено істотні умови кредитування, зокрема суму кредиту, строк кредитування, процентну ставку та комісію за надання кредиту у фіксованому розмірі 2 550 гривень. Відомості про зазначену комісію також містяться у паспорті споживчого кредиту, з яким відповідачка ознайомилася до укладення договору.
Отже, доводи апеляційної скарги про нікчемність умови договору щодо комісії за надання кредиту не знайшли свого підтвердження, оскільки така комісія прямо передбачена Законом України «Про споживче кредитування», визначена у фіксованому розмірі та погоджена сторонами під час укладення кредитного договору.
Доводи апеляційної скарги про несправедливість розміру процентів за користування кредитом та застосування Закону України «Про захист прав споживачів» колегія суддів відхиляє з таких підстав.
Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Так, згідно приписами частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Визначаючи співвідношення між загальною та спеціальною нормою, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що спеціальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у певних випадках, визначених такою нормою, а загальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у всіх випадках, крім тих, на які поширюється гіпотеза спеціальної норми. Тому загальна та спеціальна норми не суперечать одна одній, а встановлюють системне законодавче регулювання (такий висновок викладено в пункті 9.56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19).
Отже, спеціальна норма не суперечить загальній нормі та не скасовує її, а лише встановлює певні винятки із загальної норми. Тому спеціальна норма застосовується лише до тих відносин, щодо яких вона встановлює спеціальне правило (відмінне від загального). У решті, тобто у відносинах, які не охоплені спеціальною нормою, підлягає застосуванню загальна норма.
Відповідно до умов кредитного договору від 14 березня 2023 року № 461708-КС-001 сторони погодили знижену процентну ставку у розмірі 1,1485% на день та стандартну процентну ставку у розмірі 2% на день. Умови щодо розміру процентної ставки були визначені сторонами при укладенні договору, містилися у тексті кредитного договору та паспорті споживчого кредиту, з якими відповідачка ознайомилася до його підписання.
Розмір нарахованих процентів у розмірі 44 241 гривня 90 копійок у порівнянні із сумою отриманого кредиту не свідчить про їх незаконність чи несправедливість, оскільки проценти є платою за користування кредитними коштами, а їх розмір визначений сторонами при укладенні кредитного договору.
Як встановлено судами, проценти за користування кредитом були нараховані виключно в межах погодженого сторонами строку кредитування до 29 серпня 2023 року. Після спливу строку кредитування позивач не здійснював подальшого нарахування процентів, не заявляв вимог про стягнення неустойки та не просив застосувати наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачені статтею 625 ЦК України.
Посилання ОСОБА_1 на принципи добросовісності, розумності та справедливості не можуть бути підставою для зміни погоджених сторонами умов кредитування або звільнення позичальника від виконання взятих на себе договірних зобов`язань за відсутності підстав для визнання відповідних умов договору недійсними.
Отже, всього заборгованість  ОСОБА_1 за кредитним договором від 14 березня 2023 року № 461708-КС-001 складає 61 898 гривень 90 копійок, з яких: 16 804 гривні 75 копійок - заборгованість за тілом кредиту, 44 241 гривня 90 копійок - заборгованість за процентами, прострочені платежі за комісією - 852 гривні 25 копійок.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення від 11 березня 2026 року з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 11 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 12 червня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Ігор ЛИСАК