П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
1 квітня 2026 року  місто Київ 
справа № 760/33865/21
провадження № 22-ц/824/1526/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Хасанової А.Р.,

сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Акціонерне товариство «Універсал Банк» 
відповідач - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Усатової І.А., -
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовом до АТ «Універсал Банк», ОСОБА_2 у якому просила суд визнати недійсним іпотечний договір від 27.11.2007, укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2425.
В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 27.11.2007 між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Скляр О. С. та зареєстрований в реєстрі за № 2425.
Вказаний іпотечний договір укладено в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 001-2915/840-0531 та кредитним договором № 001-2915/840-0533, укладених між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 27.11.2007, про надання кредиту у розмірі 101 975 доларів США 00 центів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,4505 річних, з кінцевим терміном повернення 10.11.2037, а також про надання кредиту у розмірі 60661 доларів США 00 центів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,4590 річних, з кінцевим терміном повернення 10.11.2027.
27.11.2007 між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 було укладено третій кредитний договір № 001-2915/840-0533, відповідно до умов якого було надано грошові кошти в сумі 45 000 доларів США 00 центів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,4595% річних, з кінцевим терміном повернення 10.11.2027.
Відповідно до умов іпотечного договору ОСОБА_2 передав ВАТ «Банк Універсальний» в іпотеку трикімнатну житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач вказувала, що з 15.10.1988 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем-2 по справі, а вказана трикімнатна житлова квартира ними набута під час шлюбу, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Мороз І.О. від 22.09.2006 за реєстровим № 3489, зареєстрованого КП КМБТІ 28.09.2006 в реєстровій книзі № 469-68 за реєстровим № 44887.
Зазначала, що ця квартира, що належить їм з відповідачем-2 на праві спільної сумісної власності подружжя, була передана в іпотеку Банку без письмової та нотаріально завіреної згоди, як співвласника.
Стверджувала, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
Водночас на час укладення спірного договору іпотеки позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. При укладенні кредитного та іпотечного договорів від 27.11.2007 відповідач-2 надав Банку паспорт, виданий Оболонським РУГУ МВС України в м. Києві 30.11.2002 з відміткою щодо сімейного стану - зареєстровано шлюб з 15.10.1988.
При цьому, позивач не надавала нотаріальної згоди на передання частки відповідача-2 в іпотеку, а відповідач-2 не надавав згоди на передання в іпотеку частки позивача.
Тому позивач вважала, що відповідно до статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, наявні підстави для визнання договору іпотеки недійсним.
Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 13.05.2025 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Універсал Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 26 червня 2025 року подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, оскільки при його ухвалення судом не повно з'ясовано всі обставини, що мають значення для справи. Крім того, суд першої інстанції в порушення ч.9 ст.83 ЦПК України обґрунтував своє рішення доказами, які не були заздалегідь надані апелянту.
Зокрема, посилалась на те, що вона не отримувала до ухвалення оскаржуваного рішення копію заяви від 27.11.2007, на яку в обґрунтування свого рішення послався суд першої інстанції, про надання нею згоди на укладення ОСОБА_2 договору іпотеки. Відтак суд не міг взяти такий доказ до уваги. Також, оскільки справа розглядалась без виклику сторін, інформація щодо подання банком згаданої заяви у позивача була відсутня, відповідно вона позбавлена права подати клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, оскільки підпис на цій заяві не належить ОСОБА_1 . Просить суд апеляційної інстанції призначити почеркознавчу експертизу. Враховуючи наведене, вважає що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача АТ «Універсал Банк» виклав свої заперечення проти її задоволення. Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву не скористався.
В судовому засіданні представник відповідача АТ «Універсал Банк» Сахубутдінов В.Ю. проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення.
В судове засідання не з`явилися позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , про час і місце розгляду повідомлені належним чином, шляхом направлення судової повістки на поштову адресу. Конверти з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» повернулись до суду. Відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України судові повідомлення вважаються врученими сторонам.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Судом установлено, що 27.11.2007 між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Скляр О. С. та зареєстрований в реєстрі за № 2425.
Іпотечний договір укладено в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 001-2915/840-0531 та кредитним договором № 001-2915/840-0533, укладених між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 27.11.2007, про надання кредиту у розмірі 101 975 доларів США 00 центів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,4505 річних, з кінцевим терміном повернення 10.11.2037, а також про надання кредиту у розмірі 60661 доларів США 00 центів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,4590 річних, з кінцевим терміном повернення 10.11.2027.
27.11.2007 між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 було укладено третій кредитний договір № 001-2915/840-0533, відповідно до умов якого було надано грошові кошти в сумі 45 000 доларів США 00 центів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,4595 річних, з кінцевим терміном повернення 10.11.2027.
Відповідно до умов іпотечного договору ОСОБА_2 передав ВАТ «Банк Універсальний» в іпотеку трикімнатну житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Квартира за адресою: АДРЕСА_1 була набута у власність ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2006, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Водночас з 15.10.1988 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюб, а тому квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була набута ОСОБА_4 під час перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, тобто на неї поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що 27.11.2007 приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С. за №2424 було посвідчено заяву ОСОБА_1 , якою вона надала згоду на передачу в іпотеку її чоловіком ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 , набутої під час перебування в зареєстрованому шлюбі, яка є їх сумісною спільною власністю. Також ОСОБА_1 надала свою згоду на підписання її чоловіком, ОСОБА_2 , договору іпотеки вказаної вище квартири та в разі необхідності, договорів про внесення змін та доповнень до укладеного договору іпотеки квартири. Тобто, надана відповідачем копія заяви спростовує твердження позивача про те, що нею не було надано згоду на передачу квартири в іпотеку. Оскільки спірний договір іпотеки був укладений зі згоди позивача, а тому суд вважав, що позовні вимоги є необґрунтованими та у їх задоволенні слід відмовити.
З такими висновками суду повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вважала, що її право, як співвласника майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , порушене, оскільки таку за іпотечним договором ОСОБА_2 (чоловік позивача) передав ВАТ «Банк Універсальний» в іпотеку.
Іпотечний договір укладено в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами № 001-2915/840-0531, № 001-2915/840-0533 та № 001-2915/840-0533 датовані 27.11.2007.
Квартира за адресою: АДРЕСА_1 була набута у власність ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2006, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Водночас з 15.10.1988 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюб, а тому квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була набута ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем, тобто на неї поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.
На підтвердження своїх вимог позивачем надано копії договору іпотеки від 27.11.2007, копію договору купівлі - продажу квартири від 22.09.2006, копію свідоцтва про одруження.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказаний висновок викладений, зокрема у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина 1 статті 61 СК України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
При укладенні договорів одним із них вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 
Відповідно до частини 3 статті 65 Сімейного кодексу України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 
Наявність такої вимоги у сімейному законодавстві якраз і передбачає захист права спільної сумісної власності того із подружжя, хто не є підписантом договору.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 Сімейного кодексу України).
Відповідно до статті 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.
Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до положень частини 1-4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, Велика Палата Верховного Суду наголошує на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Подаючи відзив на позов АТ «Універсал Банк» надав суду копію заяви ОСОБА_1 від 27.11.2007, посвідчену приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С. за №2424, якою вона надала згоду на передачу в іпотеку її чоловіком ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 , набутої під час перебування в зареєстрованому шлюбі, яка є їх сумісною спільною власністю. Також ОСОБА_1 надала свою згоду на підписання її чоловіком, ОСОБА_2 , договору іпотеки вказаної вище квартири та в разі необхідності, договорів про внесення змін та доповнень до укладеного договору іпотеки квартири.
Таким чином, позовні вимоги спростовуються наявним в матеріалах справи доказом - копією заяви позивача, якою надано дозвіл на передачу спільного сумісного майна подружжя в іпотеку.
Посилання позивача на те, що оскільки справа розглядалась без виклику сторін, вона не була ознайомлена з копією цієї заяви, відповідно не заявила клопотання про проведення експертизи для встановлення справжності її підпису, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки до відзиву на позов банком долучено докази надсилання цього відзиву з додатками на адресу позивача та відповідача - 2. 
Відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Позивач не була позбавлена права ознайомитись з матеріалами справи в приміщенні суду та звертаючись до суду з позовом цікавитись процесом розгляду справи, подавати заяви чи клопотання.
Подаючи клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у суді апеляційної інстанції, позивачка не довела належними доказами причин неможливості подання такого клопотання до суду першої інстанції, а посилання на розгляд справи в письмовому провадженні не дають обґрунтованих підстав для призначення експертизи при перегляді справи апеляційним судом. Крім того, відзив із копією заяви від 27.11.2007 зареєстрований судом першої інстанції у грудні 2022 року, а оскаржуване рішення ухвалено у травні 2025 року. Тобто у позивача було достатньо часу реалізувати свої права на подання клопотання про призначення експертизи, чого нею зроблено не було та доказів, які б підтверджували причини неможливості подання клопотання про призначення експертизи апеляційному суду не надано.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та фактично зводяться до не згоди з такими.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2025 року ухвалено з повним з`ясуванням обставин, додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 27 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач 

А.М. Стрижеус