ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 квітня 2026 року справа №200/4119/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Геращенко І.В., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі № 200/4119/25 (головуючий І інстанції Стойка В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - 

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. 
В обґрунтування позову зазначено, що позивач 26.03.2025 р звернулася до пенсійного фонду із заявою про перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до статті 114 Закону № 1058.
Заява була розглянута за принципом екстериторіальності, рішенням відповідача 1 № 914190845669 від 02.04.2025 в переведенні на пільгову було відмовлено через недостатність пільгового стажу.
Позивач зазначає, що до пільгового стажу за Списком №2 не зараховано період роботи з 01.07.1991 р по 09.01.2001 р через відсутність наказів про проведення атестації, які повинні бути доданими до такої довідки.
Разом з цим проведення атестації із зазначенням відповідних Наказів підтверджується довідкою № 223/03 від 11.12.2017 р., виданою ПАТ “Артемівський машинобудівний завод “Побєда труда”.
Позивач вважає свої права порушеними та просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення № 914190845669 від 02.04.2025 р Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, зарахувати позивачці до пільгового стажу на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №2 період роботи з 01.07.1991 по 09.01.2001, здійснити з 26.03.2025 р перерахунок пенсії при переході ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.03.2025 № 2799 про призначення пільгової пенсії за віком за Списком № 2, та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду та діючого пенсійного законодавства.
Також позивач просив відшкодувати витрати на правову допомогу в сумі 10 000,00 грн.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі № 200/4119/25 позов задоволено, внаслідок чого визнано протиправним та скасовано рішення № 914190845669 від 02.04.2025 р Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №2 період роботи з 01.07.1991 по 09.01.2001, здійснити з 26.03.2025 р перерахунок пенсії при переході ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.03.2025 № 2799 про призначення пільгової пенсії за віком за Списком № 2, та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду та діючого пенсійного законодавства. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968, 96 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 7000, 00 грн.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено практично ті самі доводи якими обгрунтовано відзив на позовну заяву. 
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 58 років, звернулася 26.03.2025 до органів Пенсійного фонду України із заявою про перехід із пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах.
Згідно трудової книжки НОМЕР_1 , позивач в частині спірних періодів з 01.07.1991 року по 09.01.2001 року працювала пресовщиком – вулканізаторщиком в машинобудівному заводі “Побєда труда”.
Відповідно довідки № 223/03 від 11.12.2017 р., виданої ПАТ “Артемівський машинобудівний завод “Побєда труда” що ОСОБА_1 працювала повний робочий день на Артемівському машинобудівному заводі “Побєда труда” (код ЄДРПОУ 00165652), яке в подальшому було перейменоване на ПАТ “Артемівський машинобудівний завод “Побєда труда”. За період:
з 01.07.1991 р/протокол № 62 від 01.07.1991 р/ по 24.07.1999 р
з 14.03.2000 р по 09.01.2001 р/розпорядження ОК № 53 від 09.01.2001 р
виконувала пільговий характер робіт з пресування і вулканізації виробів в механічному цеху за професією пресовщик – вулканізаторщик, що передбачено Списком № 2 розділу розділу ХХХІІІ “Загальні професії” підрозділ код КП 23200000-16987 підстава Постанова КМУ № 162 від 11.03.1994 р і
за період з 01.07.1991 р по 09.01.2001 р мала пільговий стаж 5 років 4 місяці 10 днів.
Зазначено, що довідка складалася на підставі наступних документів, а саме: розрахунково-платіжні відомості із заробітної плати, особиста архівна картка форми Т-2, табеля виходів на роботу, книга розпоряджень про прийом та звільнення з роботи, атестація робочих місць (№ 165 від 25.07.1994 року, № 66 від 14.03.2000 року), у тому числі накази та накази/розпорядження про перейменування підприємства.
Заява Позивача про перехід на інший вид пенсії була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області за принципом екстериторіальності.
На підставі поданих Позивачем документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області прийнято рішення № 914190845669 від 02.04.2025 про відмову у перерахунку пенсії.
В спірному рішенні зазначено, що відповідно до статті 114 Закону № 1058-ІV право на пенсію за віком на пільгових умовах належить працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.
Також в рішенні № 914190845669 зазначено, що спірний період роботи з 01.07.1991 р по 09.01.2001 р на посаді пресовщика-вулканізаторщика не було підтверджено позивачкою у встановленому законом порядку шляхом надання нею під час звернення із заявою про переведення на пенсію за віком по Списку № 2 наказу про атестацію робочих місць за умовами праці згідно з вимогами п. 20 Постанови КМУ від 12.08.1993 р № 637 “Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній” (надалі- Порядок № 637). А через відсутність такого наказу про атестацію робочих місць за умовами праці, підстави для зарахування за списком № 2 періоду роботи з 01.07.1991 р по 09.01.2001 р на посаді пресовщика- вулканізаторщика, що складає 5 років 4 місяці, відсутні, тобто у відповідачки відсутній необхідний пільговий стаж, підтверджений в установленому чинним законодавством порядку.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, судом першої інстанції зазначено наступне.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відносяться відповідачі) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 року №1788-ХІІ та Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 року № 1058-ІV.
Відповідно до пункту б) статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” (в редакції чинній до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213- VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які не мають стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування": жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи. Зазначене зменшення пенсійного віку жінкам застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року.
Частиною 4 ст. 24 Закону № 1058-ІV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Згідно із частиною 1 статті 114 Закону № 1058-ІV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Статтею 62 Закону№1788-XII передбачено,що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 Порядку № 383 встановлено, що при визначені права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи.
При цьому до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992 року.
Відповідно до пункту 4.2 Порядку №383 результати атестації (як уперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, упродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінились докорінні умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.
Згідно з пунктом 4.3 Порядку №383 у разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.1997 року (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць) до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи зі шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.
Пунктом 10 Порядку №383 установлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку з оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку з наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та в разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку №637.
Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком №442 та Методичними рекомендаціями.
Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 442 та підпункту 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.
Атестація робочих місць відповідно до Порядку №442 та Методичних рекомендацій передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.
За змістом пунктів 8 та 9 Порядку №442 проведення атестації робочих місць відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України.
Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо. 
При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку №2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку №442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.
Отже, можна зробити висновок, що особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком №2.
Верховний Суд України в постанові від 16.09.2014 №21-307а14 та Верховний Суд в постанові від 05.03.2019 №679/774/16-а виклав правову позицію, згідно із якою якщо чергова атестація була проведена з порушенням передбачених пунктом 4 Порядку проведення атестації строків, а працівник до її проведення виконував роботу, яка дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, цей період його роботи має бути зарахований до пільгового стажу за результатами попередньої атестації.
Крім того, у справі №520/15025/16-а Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника.
При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.
До того ж, Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 16.09.2014 у справі № 21-307а14, згідно яких, якщо чергова атестація була проведена з порушенням передбачених пунктом 4 Порядку № 442 проведення атестації строків, а працівник до її проведення виконував роботу, яка дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, цей період його роботи має бути зарахований до пільгового стажу за результатами попередньої атестації.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Як вже було зазначено вище, згідно трудової книжки позивач з 01.07.1991 року по 09.01.2001 року працювала пресовщиком – вулканізаторщиком в машинобудівному заводі “Побєда труда”. 
Зазначене підтверджується також і довідкою № 223/03 від 11.12.2017 р., виданю ПАТ “Артемівський машинобудівний завод “Побєда труда”, згідно з якою за період з 01.07.1991 р по 09.01.2001 р ОСОБА_1 мала пільговий стаж 5 років 4 місяці 10 днів. Довідка складалася у тому числі і на підставі Наказів про атестацію робочих місць № 165 від 25.07.1994 року, № 66 від 14.03.2000 року.
Відповідно до Списку №2 розділу ХХХІІІ “ЗАГАЛЬНІ ПРОФЕСІЇ” підрозділу КП 23200000-16987 “Постанови КМУ № 162 від 11.03.1994р посада пресовщик-вулканізаторщик надає право на пільгову пенсію.
До того ж у справі №520/15025/16-а Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.
Таким чином суд приходить до висновку, що записи у трудовій книжці позивачки і довідка № 223/03 від 11.12.2017 про період роботи з 01.07.1991 по 09.01.2001 є належним доказом роботи позивачки на вказаній посаді пресовщика- вулканізаторщика і у наведений період часу зі шкідливими умовами праці, а отже спірний період роботи позивача є підтвердженим належними та допустимими доказами та має бути зарахований до його пільгового стажу.
При цьому вимоги зобов*язального характеру належить виконати відповідачу 1, як такому, що порушив права позивача.
На підставі зазначеного суд першої інстанції дійшов висновку за належне:
визнати протиправним та скасувати рішення № 914190845669 від 02.04.2025 р Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 ;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №2 період роботи з 01.07.1991 по 09.01.2001, здійснити з 26.03.2025 р перерахунок пенсії при переході ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.03.2025 № 2799 про призначення пільгової пенсії за віком за Списком № 2, та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду та діючого пенсійного законодавства.
Відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом першої інстанції зазначено наступне. 
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується квитанцією № PE6E-XEEX-4EP3-75H6 від 05.06.2025 позивач за подання адміністративного позову сплатила 968,96 грн. судового збору. 
Суд повертає позивачу судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області у розмірі 968,96 грн.
У позовній заяві позивач також просила стягнути понесені нею судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
При вирішенні питання щодо стягнення з бюджетних асигнувань витрат позивача на правову допомогу суд виходить із наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 132 цього Кодексу, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст. 132 цього Кодексу визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 вказаного Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч.ч. 1 - 4 ст. 134 вказаного Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.
При цьому відповідно до ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч.ч. 6 та 7 ст. 134 Кодексу у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до ст. 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Європейський суд з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.
При цьому згідно з правовою позицією Верховного Суду в постанові від 28 грудня 2020 року в справі №640/18402/19 розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.
Позивачем до суду було надано: договір про надання правової допомоги від 18.04.2025 року, в якому гонорар адвоката визначений у вигляді фіксованої суми 10000 грн. з яких гонорар – 9031,04 грн. судовий збір – 968,96 грн.; розрахункова квитанція від 18.04.2025 року на суму 10000,00 грн. про сплату за адвокатські послуги згідно договору від 18.04.2025 року; ордер серії АН №1687151 від 08.05.2025 та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДН №4790 виданим від 28.02.2017 року на ім`я Деменкової Євгенії Сергіївни.
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.
Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов висновку за можливе задовольнити вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу в загальному розмірі 7000 грн. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову. 
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі № 200/4119/25 - залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі № 200/4119/25 - залишити без змін. 
Повне судове рішення складено 30 квітня 2026 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін 
Судді І.В. Геращенко
І.В. Сіваченко