КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 752/8690/25
номер провадження: 22-ц/824/4496/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» міста Києва на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року у складі судді Машкевич К.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційного управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд Голосіївського району» міста Києва, третя особа: приватне акціонерне товариство «Київводоканал», про відшкодування шкоди,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційного управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд Голосіївського району» міста Києва (далі - КП «ШЕУ Голосіївського району»), третя особа: приватне акціонерне товариство «Київводоканал» (далі - ПрАТ «Київводоканал»), про відшкодування шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 26 лютого 2025 року ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Toyota Camry», державний номерний знак (далі - д.н.з) НОМЕР_1 , по вул. Метрологічній, 6 у місті Києві в напрямку проспекту Заболотного, потрапила в дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП), внаслідок чого автомобіль зазнав механічних пошкоджень.
Вказувала, що причиною ДТП стало неналежне закріплення кришки каналізаційного люка, розташованого на лівій смузі дороги, на який наїхав автомобіль, який рухався попереду її автомобіля, та який піднявся в повітря та вдарив у передню нижню частину транспортного засобу. Удар спричинив вихід із ладу складових частин і агрегатів автомобіля.
Зазначала, що згідно з актом обстеження ділянки вулично-шляхової мережі від 26 лютого 2025 року експлуатаційний стан ділянки не відповідає вимогам ДСТУ 3587 «Безпека дорожнього руху. Автомобільні дороги. Вимоги до експлуатаційного стану».
За повідомленням УПП ДПП в місті Києві від 07 квітня 2025 року за результатами розгляду матеріалів ДТП від 26 лютого 2025 року до Голосіївського районного суду міста Києва скеровано адміністративний протокол за ч.4 ст.140 КУпАП відносно посадової особи КП «ШЕУ Голосіївського району» міста Києва Селезня О.Д.
Вказувала, що за її зверненням судовим експертом Коваль І.М. 19 березня 2025 року за участю представника ШЕУ був проведений огляд транспортного засобу та зафіксовано його пошкодження.
Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку вартість відновлювального ремонту автомобіля на дату дослідження становить 541 341 грн 54 коп.
Крім того вказувала, що діями відповідача їй завдана моральна шкода, що полягає у додаткових зусиллях для вирішення питання про відшкодування шкоди, витрачання сімейних коштів на евакуацію авто, необхідності докладати додаткові зусилля для влаштування свого життя та душевного пригнічення. Вона вперше потрапила в ДТП, що викликало у неї сильний стрес та пригнічений стан. Моральну шкоду позивачка оцінила в 20 000 грн 00 коп.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила стягнути з КП «ШЕУ Голосіївського району» 549 651 грн 54 коп. матеріальної шкоди, завданої їй пошкодженням автомобіля внаслідок незадовільного утримання автомобільних доріг та 20 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з КП «ШЕУ Голосіївського району» на користь ОСОБА_1 541 341 грн 54 коп. матеріальної шкоди, 10 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, 7 000 грн 00 коп. витрат на проведення експертизи та 1 310 грн 00 коп. витрат на евакуацію транспортного засобу.
Стягнуто з КП «ШЕУ Голосіївського району» на користь ОСОБА_1 5 513 грн 42 коп. судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 26 лютого 2025 року у місті Києві належний ОСОБА_1 автомобіль «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_1 , було пошкоджено через неналежне закріплення кришки каналізаційного люка. Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року посадову особу КП «ШЕУ Голосіївського району» притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 140 КУпАП. Оскільки відповідач є балансоутримувачем і відповідальним за утримання цієї дороги, то саме він є належним відповідачем у цій справі. Розмір матеріальної шкоди підтверджено висновком експерта № 077/25 від 26 березня 2025 року 541 341 грн 54 коп. 
Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд врахував, що пошкодження автомобіля спричинило для позивачки душевні переживання, стрес у зв`язку з ДТП, необхідність докладати додаткових зусиль для організації ремонту, евакуації транспортного засобу та захисту своїх прав. Разом із тим суд зазначив, що заявлений розмір моральної шкоди у 20 000 грн 00 коп. належними доказами повністю не підтверджено, тому керуючись засадами розумності та справедливості, дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення 10 000 грн 00 коп. моральної шкоди, а також витрат на експертизу, евакуацію автомобіля і судового збору.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, КП «ШЕУ Голосіївського району» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до висновку експерта №077/25, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_1 , становить 295 990 грн 52 коп. Разом із тим позивачкою не надано жодного доказу проведення відновлюваного ремонту автомобіля на суму 541 341 грн 54 коп.
Вказує, що в позовній заяві не надано ні доказів наявності моральної шкоди, ні інформації про те, з яких міркувань виходила позивачка, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
ПрАТ «Київводоканал» подало письмові пояснення, в яких вказує, що оскільки обов`язок постійного контролю за станом усіх елементів на ділянці дороги, де сталося ДТП, належить до виключної сфери управління КП «ШЕУ Голосіївського району», як балансоутримувача цієї автомобільної дороги, то це комунальне підприємство має відповідати за відшкодування позивачці шкоди.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Візіренко В.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін, а також стягнути із відповідача судові витрати. Вказує, що доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення апелянтом норм права, без наведення належних і допустимих доказів, які б спростовували встановлені судом першої інстанції обставини справи. Апеляційна скарга не містить нових доказів, не спростовує висновків експерта, не доводить відсутності вини відповідача та не підтверджує жодного істотного порушення норм процесуального чи матеріального права. Зазначає, що позивачка має право на відшкодування вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу, як витрат, які вона мусить здійснити для повного відновлення свого порушеного права. При цьому вважає, що скаржник не довів і належним чином не обґрунтував, чому саме визначена судом сума у 10 000 грн 00 коп. є необґрунтованою або надмірною. Не наведено розрахунків, альтернативних критеріїв оцінки чи посилань на конкретні обставини, які б свідчили про відсутність підстав для компенсації взагалі.
Крім того зазначає, що 27 лютого 2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Візіренко В.В. було укладеного договір №160 про надання правової допомоги у справі про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок ДТП. 05 лютого 2026 року між сторонами укладено додаткову угоду №2 до основного договору, якою обумовлено розмір та порядок оплати правової допомоги у суді апеляційної інстанції. Згідно з п.1 додаткової угоди, розмір гонорару за надання правової допомоги при перегляді рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року становитиме 10 000 грн 00 коп. за ознайомлення із апеляційною скаргою та підготовку відзиву на апеляційну скаргу; та 1 500 грн 00 коп. за кожне судове засідання в суді апеляційної інстанції у рамках судової справи №752/8690/25. 16 лютого 2026 року позивачкою було сплачено адвокату основну суму гонорару у розмірі 10 000 грн 00 коп., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №33. Цього ж дня, 16 лютого 2026 року, між сторонами було підписано акт приймання-передачі наданої правової допомоги, яким підтверджено, що правова допомога надана в повному обсязі.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргута в письмових поясненнях, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
Згідно з положеннями ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Положеннями ст.124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За загальним правилом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право на доступ до правосуддя, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права.
Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у ст. 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 2-25/2006 (провадження № 61-14703св20) у постанові від 30 травня 2022 року у справі № 2-49-2005 (провадження № 61-14054 св 21) та інших.
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77 - 80 ЦПК України).
Згідно із ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 лютого 2025 року позивачка ОСОБА_1 на вул. Метрологічній, 6 у місті Києві здійснювала рух транспортним засобом «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_1 .
Внаслідок неналежного закріплення кришки каналізаційного люка, розташованого на лівій смузі дороги, на який наїхав автомобіль, який рухався попереду її автомобіля, каналізаційний люк піднявся в повітря та вдарив у передню нижню частину транспортного засобу, належного позивачці. У зв`язку з цим належний позивачці автомобіль зазнав механічних пошкоджень.
Відповідно до акту обстеження ділянки вулично-шляхової мережі від 26 лютого 2025 року, складеного посадовцями батальйону із забезпечення супроводження ДТП Департаменту патрульної поліції НП України експлуатаційний стан ділянки не відповідає вимогам ДСТУ 3587 «Безпека дорожнього руху. Автомобільні дороги. Вимоги до експлуатаційного стану» (а.с. 22-24).
За наслідками вказаної події відносно інженера з охорони праці КП «ШЕУ Голосіївського району» ОСОБА_2 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.4 ст.140 КУпАП, який був направлений для розгляду до Голосіївського районного суду міста Києва (а.с.52).
Статтею 140 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху при утриманні автомобільних доріг і вулиць, залізничних переїздів, інших дорожніх споруд, невжиття заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху при виникненні умов, які загрожують безпеці руху, або неприйняття своєчасних заходів до відновлення безпечних умов для руху.
Частиною 4 ст.140 КУпАП встановлена відповідальність за порушення, що спричинили створення аварійної обстановки або пошкодження транспортних засобів, вантажів, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.
Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року у справі № 752/8741/25 ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.140 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. 00 коп.
Згідно із висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року в справі №234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18), при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до ч.ч. 5 та 6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18), від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18 (провадження № 12-75гс21)).
У даному випадку постановою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року у справі № 752/8741/25, яка набрала законної сили, установлено, що 26 лютого 2025 року о 18:00 у місті Києві на вул. Метрологічна, 6, ОСОБА_2 , будучи посадовою особою, відповідальною за експлуатаційне утримання та технічний стан вулиці та дорожніх об`єктів, допустив порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а саме не встановив тимчасові дорожні знаки згідно ДСТУ 4100-2021 або інші ТЗ РДР, що своєчасно інформують учасників дорожнього руху про небезпеку, не вжив заходів щодо закріплення або заміни кришки люка оглядового колодязя, яка щільно не прилягала до корпусу та відкрилася, що призвело до пошкодження транспортного засобу «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_2 , чим порушив п. 1.5 ПДР, за що передбачена відповідальність за ч. 4 ст. 140 КУпАП. ОСОБА_2 у судовому засіданні вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав. Повідомив, що на той час був відповідальною посадовою особою та своєчасно не вжив заходів щодо забезпечення безпеки дорожнього руху на відповідній ділянці дороги.
Відповідно до складеного на замовлення ОСОБА_1 висновку експерта №077/25 від 26 березня 2025 року вартість відновлювального ремонту належного позивачці автомобіля  «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_2 , становить 541 341 грн 54 коп. (а.с.27- 46).
У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Аналіз ст.ст. 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.
Учасники дорожнього руху мають право на безпечні умови дорожнього руху, на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху (ч.3 ст.14 Закону України «Про дорожній рух»).
Згідно з абз.7 ч.1 ст.16 Закону України «Про дорожній рух» водій має право на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху.
Власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні (ч.1 ст.24 Закону України «Про дорожній рух»).
У ч.1 ст.16 Закону України «Про автомобільні дороги» передбачено, що вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.
Згідно зі ст.18 цього Закону складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування. Межі вулиці за її шириною визначаються «червоними лініями». Розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах «червоних ліній» вулиці не допускається.
Відповідно до ст.9 Закону України «Про автомобільні дороги» до основних обов`язків органів місцевого самоврядування щодо управління функціонування і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, зокрема, належить: забезпечення безперервних, безпечних, економічних та зручних умов руху транспортних засобів і пішоходів вулицями і дорогами міст та інших населених пунктів; організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів за встановленими для них будівельними нормами, державними стандартами.
Згідно зі ст.21 цього Закону органи місцевого самоврядування, що управляють функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, відповідають, зокрема, за стан вулиць і доріг та інших населених пунктів відповідно до діючих норм, у тому числі щодо безпеки руху транспортних засобів і пішоходів.
Відповідно до пункту 2 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року № 198, ремонт і утримання дорожніх об`єктів (крім залізничних переїздів), що перебувають у загальнодержавній власності, здійснюється дорожньо-експлуатаційними організаціями, які належать до сфери управління «Укравтодору», а тих, що перебувають у комунальній власності, - відповідними комунальними дорожньо-експлуатаційними організаціями.
Власники дорожніх об`єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації зобов`язані, зокрема: постійно контролювати експлуатаційний стан усіх елементів та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі, а за неможливості це зробити - невідкладно позначити їх дорожніми знаками, сигнальними, огороджувальними і направляючими пристроями відповідно до діючих нормативів або припинити (обмежити) рух (пункт 11 Єдиних правил).
У пункті 25 зазначених Єдиних правил встановлено, що власники та користувачі земельних ділянок, а також власники (користувачі) малих архітектурних форм, інженерних комунікацій, що розташовані в межах смуги відчуження автомобільних (позаміських) доріг або червоних ліній міських вулиць і доріг, зобов`язані, зокрема: утримувати в належному стані зелені насадження, охоронні зони інженерних комунікацій, тротуари, обладнані стоянки автомобілів, трамвайне полотно та інші елементи дорожніх об`єктів; забезпечувати належний технічний стан інженерних комунікацій, обладнання, споруд та інших використовуваних елементів дорожніх об`єктів відповідно до їх функціонального призначення та діючих нормативів; у разі виявлення небезпечних умов в експлуатації споруд і об`єктів, їх аварій і руйнувань, що призвели до виникнення перешкод у дорожньому русі або загрожують збереженню елементів дорожніх об`єктів, негайно повідомляти власників дорожніх об`єктів або уповноважених ними органів, а також уповноважений підрозділ Національної поліції; дотримувати вимог діючих норм і правил щодо охорони дорожніх об`єктів.
Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 522/9550/16-ц.
У відповідності до інформації відповідача на запит представника позивачки самеКП «ШЕУ Голосіївського району» є балансоутримувачем, відповідальним за утримання та ремонт дороги по вул. Метрологічній, 6 в місті Києві.
Отже, установивши, що ДТП сталася через неналежне утримання дорожнього об`єкта - незакріплену кришку люка на вул. Метрологічній, 6 у місті Києві, а КП «ШЕУ Голосіївського району» є балансоутримувачем та відповідальним за утримання і ремонт цієї ділянки дороги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме відповідач є належною особою, з якої підлягає стягненню завдана позивачці шкода. 
Такий висновок узгоджується як із положеннями чинного законодавства, яке покладає на дорожньо-експлуатаційну організацію обов`язок забезпечувати належний експлуатаційний стан дороги, так і з постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року у справі № 752/8741/25, яка набрала законної сили.
За змістом ст. 16 ЦК України одним із способів захисту, визначених, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Статтею 1192 ЦК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до п.1 ч. 2 ст.22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду.
Такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, без здійснення яких неможливим було б відновлення порушеного права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відповідальності відповідача, оскільки матеріалами справи підтверджено факт пошкодження автомобіля позивачки, неналежне утримання КП «ШЕУ Голосіївського району» дорожнього об`єкта кришки люка на дорозі, причинний зв`язок між цим порушенням і завданою шкодою, а також відсутність доказів на спростування вини відповідача.
Матеріалами справи підтверджено, що автомобіль ОСОБА_1 було пошкоджено саме внаслідок незакріплення кришки люка на ділянці дороги, за утримання якої відповідає КП «ШЕУ Голосіївського району». Розмір шкоди визначено висновком експерта № 077/25 від 26 березня 2025 року у сумі 541 341 грн 54 коп., а відповідач не надав належних і допустимих доказів, які б спростовували обставини ДТП, його відповідальність за утримання дороги або визначений експертом розмір відновлювального ремонту. 
Подібний правовий висновок щодо відповідальності власника дороги або уповноваженої дорожньо-експлуатаційної організації за шкоду, завдану внаслідок незадовільного утримання автомобільної дороги, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16.
Оскільки витрати позивачки на проведення експертизи у розмірі 7 000 грн 00 коп. та на евакуацію транспортного засобу у розмірі 1 310 грн 00 коп. підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи (а.с. 16-18), то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув їх з відповідача як витрати, безпосередньо пов`язані з наслідками ДТП та захистом порушеного права позивачки.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що висновком експерта № 077/25 матеріальний збиток визначено у розмірі 295 990 грн 52 коп., а доказів фактичного ремонту на суму 541 341 грн 54 коп. позивачка не надала, колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Із висновку експерта вбачається, що 541 341 грн 54 коп. становить вартість відновлювального ремонту автомобіля, тоді як 295 990 грн 52 коп. визначено з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу. Водночас за змістом ст.ст.22, 1166, 1192 ЦК України відшкодуванню підлягають не лише вже понесені витрати, а й витрати, які потерпіла особа мусить зробити для відновлення пошкодженого майна. Тому відсутність доказів фактичного проведення ремонту сама по собі не спростовує визначеного експертом розміру відновлювального ремонту.
Висновок № 077/25 складений судовим експертом Ковалем І.М., відповідача було повідомлено про огляд автомобіля, однак він не надав власного експертного висновку, не спростував розрахунків експерта та не заявляв клопотання про призначення судової експертизи. За таких обставин, з урахуванням ст.ст. 12, 81 ЦПК України, та стандарту більшої переконливості доказів, підстав ставити під сумнів цей висновок колегія суддів не вбачає.
Подібний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 21 травня 2025 року у справі № 463/3642/23, у якій розмір шкоди, завданої транспортному засобу внаслідок неналежного стану люка, також визначався на підставі автотоварознавчого дослідження. 
Отже наведені доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо розміру майнової шкоди.
Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).
Статтею 1167 ЦК України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Задовольняючи частково позовні в частині стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 10 000 грн 00 коп., суд першої інстанції правильно керувався ст.ст.23, 1167 ЦК України й виходив із того, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, позивачці завдана моральна шкода, як полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з пошкодженням автомобіля.
Колегія суддів вважає, що визначений судом розмір заподіяної позивачці моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Доводи апеляційної скарги про недоведеність моральної шкоди колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до п.3 ч.2 ст. 23 ЦК України саме пошкодження майна фізичної особи може бути підставою для її відшкодування. Встановивши, що автомобіль позивачки пошкоджено внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, а ДТП спричинила їй душевні переживання, стрес та необхідність докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди у 10 000 грн 00 коп. із дотриманням засад розумності, виваженості та справедливості.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування в цій частині при апеляційному розгляді не встановлено.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Апеляційний враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Як зазначалося вище, у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Візіренко В.В. заявила клопотання про стягнення із КП «ШЕУ Голосіївського району» на користь ОСОБА_1 10 000 грн 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи дане клопотання колегія суддів виходить з такого.
Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
З матеріалів справи вбачається, що 27 лютого 2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Візіренко В.В. було укладеного договір №160 про надання правової допомоги. З умовами цього договору адвокат Візіренко В.В. на умовах платності зобов`язалась надавати ОСОБА_1 правову допомогу у справі про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок ДТП (а.с.165).
05 лютого 2026 року між ОСОБА_1 та адвокатом Візіренко В.В. укладено додаткову угоду №2 до основного договору, якою обумовлено розмір та порядок оплати правової допомоги у суді апеляційної інстанції. Згідно з п.1 додаткової угоди, розмір гонорару за надання правової допомоги при перегляді рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року становитиме 10 000 грн 00 коп. за ознайомлення із апеляційною скаргою та підготовку відзиву на апеляційну скаргу; та 1 500 грн 00 коп. за кожне судове засідання в суді апеляційної інстанції у рамках судової справи №752/8690/25 (а.с.166).
16 лютого 2026 року позивачкою було сплачено адвокату основну суму гонорару у розмірі 10 000 грн 00 коп., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №33. Цього ж дня, тобто 16 лютого 2026 року, між сторонами було підписано акт приймання-передачі наданої правової допомоги, яким підтверджено, що правова допомога надана в повному обсязі (а.с.167).
У постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Тому з огляду на вказані вище норми права та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що наявними у справі доказами підтверджено понесення ОСОБА_1 витрат по оплаті професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в загальному розмірі 10 000 грн 00 коп.
Частинами 2-4 ст.137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
При цьому згідно з правовим висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
У п.135 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Суди мають враховувати, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах: від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19, зазначено, що суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відмова стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив, що такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до п.4 ч.3 ст.137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до п.2 ч.3 ст.141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).
12 травня 2026 року у судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник КП «ШЕУ Голосіївського району» Жигадло С.П. заперечував проти заявленого адвокатом Візіренко В.В. розміру витрат на професійну правову допомогу, понесеного позивачкою ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду справи. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн 00 коп. не відповідають критерію розумної необхідності таких витрат, адже: фактично справа даної категорії є незначної складності; по суті спору в апеляційному суді адвокатом Візіренко В.В. було складено лише два процесуальних документа (відзив на апеляційну скаргу та клопотання про відкладення розгляду справи); адвокат Візіренко В.В. брала участь лише в одному судовому засіданні, яке тривало менше 00 год 30 хв. і вирішення цієї справи не потребувало особливих процесуальних дій та заходів сторони позивачки, оскільки справа є типовою в масштабах України.
Таким чином, колегія суддів, з урахуванням критеріїв обґрунтованості та пропорційності (співмірності), приходить до висновку про стягнення КП «ШЕУ Голосіївського району» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000 грн 00 коп.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» міста Києва залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» міста Києва на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 травня 2026 року. 

Головуючий

Судді: