Справа № 522/20669/25-Е
Провадження № 2/522/3877/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«25» травня 2026 року
Приморський районний суд м. Одеси
в складі головуючого судді - Шенцевої О.П.
за участю секретаря – Сафтюк-Панько Б.Д.
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, -
ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
В обґрунтування своїх вимог, заявник посилався на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, від якого у них народилась донька ОСОБА_3 . Проте, в 2024 році шлюб було розірвано. У зв`язку з діагностуванням захворювання та тривалим лікуванням, в тому числі за кордоном, з листопада 2024 року догляд дитини, харчування, навчання здійснює виключно батько.
Крім того, між батьками було укладено письмовий договір щодо реалізації батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, яким визначено місце проживання дитини. 
В зв`язку з чим, а також з метою отримання соціального статусу звернувся до суду з даним позовом.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана справа була передана на розгляд судді Шенцевій О.П.
Ухвалою суду від 25.09.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду, а саме: шляхом надання підтвердження зарахування сплаченого судового збору за долученою квитанцією або надання суду доказів доплати судового збору у розмірі 363,36 грн.
На виконання зазначеної ухвали суду позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом.
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. 
01 грудня 2025 року до суду від позивача надійшла заява про визнання позовних вимог.
Учасники в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.10.2024 року розірвано.
Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідно до медичних карток ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у матері дитини діагностовано онкологічне захворювання.
З листопада 2024 року по січень 2025 року вона проходила лікування на території України, а з лютого 2025 року ОСОБА_2 перебуває на терапії в онкологічній амбулаторії Університетської клініки Гайдельберг, Федеративна республіка Німеччина.
26 червня 2025 року між батьками було укладено письмовий договір щодо реалізації батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, яким визначено місце проживання дитини – АДРЕСА_1 .
Таким чином, з листопада 2024 року до моменту звернення до суду дитина проживає з батьком, який забезпечує її всебічний догляд, матеріальне забезпечення, організацію освітнього процесу, участь у гуртках, медичне обслуговування та належне виховання, самостійно та постійно здійснюючи всі функції щодо батьківького піклування.
Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 2 ст.315 ЦПК Українисуд розглядає справи про встановлення фактів, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до ч.1ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).
Згідно з ч. 1 ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст. 122,125 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст. 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК України.
За приписами ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно з ч. 2, 5 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Крім того, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка недосягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Таким чином, за змістом наведених норм чинного законодавства, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, у силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється.
З матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що неповнолітня донька проживає разом із ним, знаходиться на його утриманні і вихованні.
Разом з тим, в силу ст.141 СК України проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Заявник не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав.
Надані суду докази лише свідчать про факт проживання неповнолітнього сина разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факту ухилення матері від участі у вихованні дитини та утриманні дитини.
Жодних доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права заявника, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів в отриманні соціальних пільг та гарантій заявником суду не надано, як і не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні зазначених ним у позові питань за відсутності судового рішення. При цьому, суд вважає, що факт самостійного виховання заявником дитини може бути підставою (обставиною), яка підлягає доведенню під час розгляду судової справи про захист конкретних прав чи свобод позивача і не потребує додаткового попереднього його встановлення судом.
Окрім того, відповідно до положень ст. 160 СК України місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка досягла чотирнадцяти років, визначається ним самим.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що встановлення факту самостійного виховання дитини зумовлене, зокрема, звільненням з військової служби, оскільки військовослужбовці, які проходять військову службу по контракту або по мобілізації мають право на звільнення у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років. Це право регулюється ст.26 Закону Про військовий обов`язок і військову службу.
Окреме проживання батьків та встановлення місця проживання дитини із заявником, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт умисної відсутності участі матері у вихованні дитини.
На думку суду, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у заяві, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька, про які він зазначив у заяві.
Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю.
Питання щодо розподілу судового збору суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст.12,13,81,141,206,258-260 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини – залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений та підписаний 28.05.2026 року. 

Суддя: