ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3371/26 Справа № 182/587/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Красвітної Т.П., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання Усенко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №182/587/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року,ухвалене у складі судді Рунчевої О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовом до ГУ НП в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що у кримінальному провадженні №12023041340001224 від 06 жовтня 2023 року ОСОБА_1 залучено як потерпілого від злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_2 .
Вказує, що 03 грудня 2024 року Нікопольською окружною прокуратурою ОСОБА_1 був надісланий «Обвинувальний акт із зміненим обвинуваченням в об`єднаному кримінальному проваджені, відомості за якими внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань №12023041340001224 від 06 жовтня 2023 року за ч.4 ст.185, ч.1 ст.162 КК України та №12024041340000030 від 05 січня 2024 року за ч.4 ст.185 КК України».
У зв`язку з виявленими в даному Обвинувальному акті обставинами, 11 грудня 2024 року ОСОБА_1 подав до ГУ НП в Дніпропетровській області «Претензію та Пропозицію відшкодувати нанесену йому матеріальну та моральну шкоду, шкоду нанесену здоров`ю, урегулювавши юридичний спір у досудовому порядку відповідно до статті 8, частини 4 статті 124 Конституції України (1996 року) та пункту 6 частини 3 статті 175 ЦПК України» (далі - «Претензія та Пропозиція»).
Зазначає, що згідно з частиною 3 статті 205 ЦК України, ГУ НП в Дніпропетровській області, не надавши відповіді на його «Претензію та Пропозицію», тим самим визнало факт нанесення йому матеріальної та моральної шкоди і дало мовчазну згоду на розмір відшкодування виплати вказаних ним сум матеріальної та моральної шкоди.
Матеріальну та моральну шкоду, нанесену йому бездіяльністю органів досудового слідства ОСОБА_1 обґрунтовує наданням неякісних поліцейських послуг.
Як вказує позивач, у Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань від 13 жовтня 2023 року, кримінальне провадження №12023041340001254, зазначена помилка, а саме: «В період часу з 28 вересня 2023 року по 12 жовтня 2023 року невідома особа, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , таємно, шляхом вільного доступу, викрала майно: побутову техніку належну гр. ОСОБА_3 »
Помилка полягає у написанні літери його по-батькові, повинно бути не «С», а І., оскільки потерпілий « ОСОБА_4 ».
Зазначає, що ще до початку досудового розслідування та відібрання показань у обвинуваченого ОСОБА_2 , працівники МВС вже визначили, що крадіжка його приватного майна відбулася «шляхом вільного доступу».
Вважає, що інформація обвинувального акту Нікопольської окружної прокуратури від 02 грудня 2024 року дає підстави прийти до висновку, що вказаний орган досудового розслідування встановив, що не ОСОБА_2 пошкодив вікно в приватному будинку ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , через яке він проник до будинку, і що ОСОБА_2 здійснив крадіжку лише частини вкрадених у позивача з його будинку приватних речей.
Таким чином, орган досудового розслідування не встановив, хто розбив вікно в приватному будинку позивача та здійснив викрадення решти його речей, які не викрав ОСОБА_2 (як це встановлено органом досудового розслідування), та наніс позивачу майнову (матеріальну) шкоду.
Зазначає, що внаслідок злочинного проникнення до його будинку було знищено та пошкоджено приватне майно та вчинена крадіжка. Серед знищених, пошкоджених та вкрадених приватних речей є речі, пам`ятні для позивача, а отже, безціні для нього, як для людини.
Скоєний злочин окрім великої матеріальної шкоди завдав позивачу потужне емоційне потрясіння та зневіру щодо людяності по відношенню до нього, як до людини, принизив його людську гідність, розчарував щодо можливості бути певним у недоторканості та цілості своєї приватної власності. Він зазнав душевний біль та біль фізичний, втрату соціального благополуччя. Злочин порушив нормальний спосіб його життя, спричинив суттєві труднощі, змусивши витрачати додатковий час та зусилля для захисту й поновлення своїх прав. Позивач розцінює цей злочин, як такий, що не лише порушив належні йому, на підставі норм міжнародного права, права людини, але і як прямий злочин проти нього, як особистості – людини, його прав і свобод. Він має душевно-емоційний вимір сприйняття світу та здатний лише сам, як людина, в повній мірі оцінити нанесену йому шкоду.
Підставою і причиною для звернення до суду позивач зазначає фактичну відмову ГУ НП в Дніпропетровській області поновити його порушені права споживача без необхідності подання позовної заяви до суду.
ОСОБА_1 відзначає, що питання, чи нанесено йому моральну (немайнову) шкоду, вирішити може лише він, потерпілий (жива істота, людина), якій завдано шкоду, а не відповідач, нежива істота, бо це лише структура, яка не має органів чуття, як це визначено частиною 1 статті 91 ЦК України, в якій зазначено: «юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині».
Нанесену йому матеріальну шкоду позивач оцінює в 245 290 грн., а моральну шкоду в 438 430 000,00 грн. та просить стягнути її з ГУНП в Дніпропетровській області, перерахувавши на його особистий розрахунковий рахунок.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ НП в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що суд першої інстанції цілеспрямовано спотворює правову реальність, відверто ігноруючи його правосуб`єктність людини, кваліфікуючи його виключно як фізичну особу у форматі «прізвище, ім`я, по батькові».
Вважає такі дії суду є порушенням статусу людини та його прав людини і суперечать: статтям 1 та 6 Загальної декларації прав людини 1948 року; ст.16 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року; ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Європейська конвенція з прав людини, 1950 року); статтям 3, 8, 9, 22, 28 Конституції України та нормам ЦК України.
В обґрунтування скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з істотним порушенням принципу верховенства права, без належного мотивування, з ігноруванням поданих доречних і допустимих доказів та наведених правових аргументів, із неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, не відповідає вимогам незалежності та неупередженості.
Вказує, що суд першої інстанції порушив вимоги статті 129 Конституції України, не дослідив матеріали справи, всебічно і повно не з`ясував фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, не застосував до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права.
Зауважує, що з 25 речей, які були у нього вкрадені, на експертизу було подано лише 5 речей, а решта 21 річ – ні. В чому він також вбачає бездіяльність органів досудового розслідування, що також нанесло йому моральну шкоду. 
Зазначає, що у кримінальній справі №182/7505/23 вказана ним сума завданої йому матеріальної шкоди складає 253 920 грн. і вже протягом років під сумнів не ставиться, що доводить обґрунтованість і доведеність нанесеної матеріальної шкоди саме у сумі 253 920 грн. Суд першої інстанції, будучи ознайомленим з матеріалами кримінальної справи №182/7505/23, не міг, і не мав права, ігнорувати встановлені в ній обставини щодо розміру завданої йому матеріальної шкоди. 
Зауважує, що твердження суду першої інстанції про відсутність доказів завдання позивачу матеріальної шкоди у розмірі 253 920 грн. є фактично хибним, таким, що суперечить матеріалам кримінальної справи, а також свідчить про вибіркову, упереджену та неповну оцінку доказів, що є прямим порушенням статей 77–81, 89 ЦПК України. Ігнорування судом встановлених у кримінальному провадженні обставин, які безпосередньо підтверджують розмір завданої матеріальної шкоди, свідчить про неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам, а також про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є самостійною та безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Вважає, що абсолютним доказом обґрунтованості позовних вимог викладених у позові є «Обвинувальний акт із зміненим обвинуваченням в об`єднаному кримінальному проваджені, відомості за якими внесені в ЄРДР за №12023041340001224 від 06 жовтня 2023 року за ч.4 ст.185, ч.1 ст.162 КК України та №12024041340000030 від 05 січня 2024 року за ч.4 ст.185 КК України» Нікопольської окружної прокуратури від 02 грудня 2024 року за підписом Прокурора Нікопольської окружної прокуратури Сергія Дашковського та з резолюцією «ЗГОДЕН» Заступника керівника Нікопольської окружної прокуратури Олексія Полякова.
В цьому документі зафіксована бездіяльність органу досудового розслідування який представляє ГУ НП в Дніпропетровській області та завірено підписами Прокурора Нікопольської окружної прокуратури та Заступника керівника Нікопольської окружної прокуратури і не потребує додаткових доведень.
Вважає, що з боку позивача надані вичерпні докази нанесення йому матеріальної і моральної шкоди.
Зауважує, що твердження суду першої інстанції, що «Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту» є неприпустимим, оскільки статус потерпілого встановлено «Обвинувальним актом із зміненим обвинуваченням в об`єднаному кримінальному проваджені, відомості за якими внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань №12023041340001224 від 06 жовтня 2023 року та №12024041340000030 від 05 січня 2024 року, який є офіційним документом компетентного органу, що засвідчує наявність порушених прав, свобод або інтересів позивача. Визнання позивача потерпілим судом у кримінальному провадженні є юридичною підставою для захисту цивільних прав, включаючи вимогу про відшкодування шкоди.
Суд першої інстанції не може ставити під сумнів факт порушення прав, який об`єктивно підтверджено в матеріалах кримінальної справи, посилаючись на загальні положення про завдання цивільного судочинства. 
Таким чином, сумнів суду першої інстанції щодо статусу позивача є необґрунтованим та неправомірним, порушує права позивача на ефективний судовий захист і не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Вказує, що твердження суду першої інстанції про необхідність надання окремих доказів, зокрема, «відмови у внесенні даних до ЄРДР» та інші, є юридично необґрунтованим, адже цивільний позов не вимагає повторного підтвердження фактів, що вже встановлені компетентним органом. Судове твердження щодо «непідтвердженого розміру матеріальної шкоди 245 290,00 грн.» є безпідставним, оскільки сума збитків обґрунтована і підтверджена документально, враховує фактичні витрати, пов`язані із порушенням прав позивача, та відповідає принципам справедливості, пропорційності і відшкодування збитків.
Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, обмежився поверхневим аналізом виключно питання матеріальної шкоди та взагалі не надав жодної правової оцінки заявленим і належним чином обґрунтованим позовним вимогам про відшкодування моральної шкоди, шкоди, завданої здоров`ю позивача, а також негативних наслідків у вигляді втрати часу, психоемоційних страждань та порушення нормального способу життя. Таке повне ігнорування самостійної позовної вимоги є не реалізацією судового розсуду, а грубим порушенням обов`язку суду надати повне, мотивоване та вичерпне судове рішення, що суперечить вимогам процесуального закону. Моральна шкода є самостійним видом шкоди, а її відшкодування не залежить від наявності чи відшкодування шкоди майнової.
Вказує, що суд першої інстанції не виконав покладених на нього обов`язків щодо забезпечення ефективного доступу до правосуддя, дотримання принципу верховенства права та справедливого судового розгляду, не надав належної оцінки доречним аргументам і доказам позивача, що свідчить про порушення норм матеріального та процесуального права.
Звертає увагу, що претензії щодо неналежного надання поліцейських послуг не можуть автоматично відхилятися на підставі позиції Верховного Суду, оскільки Національна поліція формально не є органом публічного права, а є юридичною особою приватного права, яка надає публічні поліцейські послуги з управління державою, а відповідно до ст.2 ЗУ «Про національну поліцію» при розгляді справ судом щодо діяльності Національної поліції, зокрема і ГУ НП в Дніпропетровській області застосовуються норми Закону України «Про захист прав споживачів» та поняття надання неякісної послуги чи роботи, з урахуванням ст.ст.1, 3 та ч.4 ст.42 Конституції України 1996 року. 
У зв`язку з чим просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

Представник відповідача ГУНП в Дніпропетровській області - Ізотова Т.Л. скориставшись свої правом подала відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року у цивільній справі №182/587/25, у відмові у задоволенні позовних вимог, законним та обґрунтованим. 
Вказує, що судом першої інстанції в основу обґрунтування рішення у відмові у позовних вимогах було покладено твердження, що ОСОБА_1 визнано потерпілим від злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_2 в кримінальному провадженні №12023041340001224.
Зауважує, що розмір матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням потерпілому ОСОБА_1 складає 8 630,67 грн., яку відшкодовано частково на суму 3 169,00 грн., шляхом повернення викраденого майна. Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що посилання позивача на положення Закону України «Про захист прав споживачів» є юридично помилковим та не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Вказує, що органи Національної поліції України не є суб`єктами господарювання та не надають послуг у цивільно-правовому сенсі, а реалізують в даній справі публічно правові функції досудового розслідування кримінальних правопорушень. Тому претензії позивача щодо «неякісного надання поліцейських послуг» є юридично неспроможними, як і застосування, за встановлених обставин справи, положень Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин, та не можуть бути підставою для несення цивілно-правової відповідальності відповідача.
Вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено та обґрунтовано відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої нібито бездіяльністю органів досудового слідства, оскільки позивач не підтвердив належними та допустимими доказами розмір спричиненої йому матеріальної шкоди у сумі 245 290,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 438 430 000,00 грн. Також на момент розгляду справи №182/587/25 вироку щодо ОСОБА_2 за ч.4 ст.185 та ч.1 ст.162 КК України судом не винесено, а отже, матеріальна шкода, яку позивач вказує як «завдану кримінальним правопорушенням», не може бути належним чином визначена або підтверджена.
У зв`язку з чим просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Нікопольського міськрайсуду від 01 грудня 2025 року у цій справі – залишити без змін. 

ОСОБА_1 подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу в якому не погоджується та заперечує проти відзиву, вважає зазначений відзив безпідставним та необґрунтованим.
Вказує, що зазначений відзив не містить належного правового аналізу доводів апеляційної скарги від 28 грудня 2025 року та фактично зводиться до відтворення позиції суду першої інстанції без самостійного обґрунтування і без спростування наведених ним аргументів. 
Вважає, що наведена теза про «юридичну неспроможність претензій» ґрунтується на припущенні, що ГУНП України в Дніпропетровській області є органом публічного права, до якого застосовуються норми про відповідальність органів державної влади. 
Зауважує, що відповідно до позиції Верховного Суду, цивільно-правова відповідальність органів державної влади регулюється спеціальними нормами ЦК України (постанова 638/2304/17, 757/53996/17) і не поширюється на договірні чи споживчі відносини.
Проте оскільки ГУНП України в Дніпропетровській області не має формального статусу органу публічного права, застосування цих норм не є автоматичною підставою для неприйняття претензій щодо «неякісного надання поліцейських послуг». 
Фактично ГУНП України в Дніпропетровській області виступає як юридична особа, яка надає поліцейські послуги, і відповідальність за їх неякісне надання може бути предметом цивільного розгляду.
Вказує, що теза про те, що суд визначає розмір моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, є юридично хибною. Моральна шкода є немайновою та суб`єктивною, тобто її характер і обсяг визначає тільки потерпіла людина, оскільки лише вона відчуває фізичні, душевні та психічні страждання.
Суд, як невідчуваючий суб`єкт, не може пережити моральні страждання людини і, відповідно, не має права самостійно оцінювати розмір моральної шкоди. Його функція полягає лише в юридичному визнанні заявленого потерпілим розміру відшкодування. Отже, розмір моральної шкоди визначає тільки людина, якій завдано шкоду, а суд не може його «коригувати», «помірковувати» або «регулювати».
Зауважує, що посилання відповідача на нібито відсутність належних доказів матеріальної та моральної шкоди не може перекреслити встановлений факт неякісного надання поліцейських послуг, оскільки наявність або відсутність вироку щодо кримінальних статей не скасовує права потерпілого на відшкодування завданої шкоди.
Наголошує, що факт протиправних дій, їхній характер, спосіб вчинення та статус позивача як потерпілого встановлені матеріалами кримінального провадження та обвинувальним актом, який відповідно до закону є належним та допустимим доказом і не може розцінюватися як припущення. 
Звертає увагу, що ГУНП України в Дніпропетровській області у черговий раз продемонструвало свою некомпетентність та фактичну бездіяльність. Замість визнання своєї протиправної діяльності щодо нього як потерпілого, відповідач вдався до дій, спрямованих на психологічний тиск на апелянта як на людину, чим завдав йому додаткової моральної шкоди.
У зв`язку з чим просив відзив на апеляційну скаргу залишити без задоволення. Натомість задовольнити всі вимоги, викладені в апеляційній скарзі від 28 грудня 2025 року в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України учасники справи беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного підпису згідно з вимогами Положення про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Відповідно до положень ч.5 ст.212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо, несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 затверджено Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Відповідно до п.46-47 Положення за наявності в суді технічної можливості учасник справи у порядку, встановленому процесуальним законом, може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів. Ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2026 року було задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про проведення судового засідання з його участю, призначене на 22.04.2026, в режимі відеоконференціїпоза межами приміщення суду за допомогою сервісу «Електронний Суд» та програмного забезпечення vkz.court.gov.ua.
Між тим позивач, після неодноразових спроб суду здійснити з ним з`єднання, на відеконференцзв`язок не вийшов. Явка позивача обов`язковою судом не визнавалась. Тому суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача  ОСОБА_1 на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 визнано потерпілим від злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_2 в кримінальному провадженні №12023041340001224.
03 грудня 2024 року Нікопольською окружною прокуратурою позивачу був надісланий «Обвинувальний акт із зміненим обвинуваченням в об`єднаному кримінальному проваджені, відомості за якими внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань №12023041340001224 від 06 жовтня 2023 року за ч.4 ст.185, ч.1 ст.162 КК України та №12024041340000030 від 05 січня 2024 року за ч.4 ст.185 КК України».
Згідно обвинувального акту, 08 жовтня 2023 року ОСОБА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, знаходячись біля території домоволодіння АДРЕСА_1 переліз через паркан, проник на вказану територію та підійшов до будинку, який розташований на ній, де через пошкоджене раніше вікно будинку проник до нього, звідки таємно, умисно викрав телевізор марки «SAMSUNG», моделі «LE32A330j1», ринкова вартість якого згідно висновку експерта судово-товарознавчої експертизи №5080 від 23 листопада 2023 року становить 3295 грн. 00 коп., ноутбук марки «ACER» моделі «Aspire 7520», ринкова вартість якого згідно висновку експерта судово-товарознавчої експертизи №5080 від 23 листопада 2023 року становить 2435 грн. 67 коп., які належать ОСОБА_1 , завдавши останньому матеріального збитку на загальну суму 5730 грн. 67 коп.
Викраденим майном ОСОБА_2 розпорядився на власний розсуд. Дії ОСОБА_2 кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 10 жовтня 2023 року ОСОБА_2 знаходився біля домоволодіння АДРЕСА_1 , реалізуючи свій злочинний умисел, переліз через паркан і проник на вказану територію та підійшов до будинку, який розташований на ній, де через незачинене вікно будинку проник до нього, звідки таємно викрав принтер марки «HP» моделі «DESKJET 2050», ринкова вартість якого згідно висновку експерта судово-товарознавчої експертизи №5080 від 23 листопада 2023 року становить 733 грн. 33 коп., пилосос марки «PHILIPS» моделі «FC9170», ринкова вартість якого згідно висновку експерта судово-товарознавчої експертизи №5080 від 23 листопада 2023 року становить 2166 грн. 67 коп., які належать ОСОБА_1 , завдавши останньому матеріального збитку на загальну суму 2900 грн. 00 коп.
З місця скоєння злочину ОСОБА_2 пішов, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.
Розмір матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням потерпілому ОСОБА_1 складає 8 630,67 грн., яку відшкодовано частково на суму 3 169,00 грн., шляхом повернення викраденого майна.
Обвинувальний акт було направлено до суду, кримінальна справа перебуває в провадженні судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Ступак Т.С. (справа №182/7505/23), вироку по справі на даний момент не винесено.
Ухвалою суду від 21 січня 2025 року ОСОБА_1 було відмовлено у прийнятті цивільного позову потерпілого та роз`яснено його право звернення із відповідним позовом в порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 звертався до органів досудового слідства із заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудового розслідувань щодо вчинення невідомою особою крадіжки з його домоволодіння речей, які не викрадав ОСОБА_2 , як не надано й доказів, що йому було відмовлено у внесенні даних відомостей в ЄРДР, що дії слідчого були оскаржені ним в судовому порядку, також не підтверджений належними та допустимими доказами розмір спричиненої йому матеріальної шкоди 245 290,00 грн. Крім того, вироку у справі №182/7505/23 щодо обвинувачення ОСОБА_2 за ч.4 ст.185, ч.1 ст.162 КК України Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області на даний час не винесено, а відтак позивачем обрано неналежний спосіб захисту його порушеного права/інтересу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56)).
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Тобто збитками є фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені особою, або які мають бути нею зроблені, та упущену вигоду. При цьому вказані витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням порушеного права особи, а саме, без здійснення таких витрат є неможливим відновлення порушеного права особою.
Для відповідальності у деліктних правовідносинах має бути наявний склад цивільного правопорушення: шкода; протиправна поведінка особи; причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою; вина особи.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені у статті 1166 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.
Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).
Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Отже, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. При цьому особа, яка заявляє вимоги щодо відшкодування майнової шкоди доводить лише факти заподіяння такої шкоди.
Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (частина перша статті 1177 ЦК України).
На противагу наведеним загальним правилам, частиною другою статті 1177 ЦК України, яка містить спеціальне правило, визначено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.
Структура та зміст чинної статті 1177 ЦК України визначають, що за загальним правилом, шкоду, завдану потерпілому в результаті вчинення кримінального правопорушення (злочином), має відшкодовувати винна особа, діями якої її завдано.
За частиною другою статті 1177 ЦК України обов`язок відшкодування шкоди не може розглядатися як відповідальність за кримінальні правопорушення (злочини), вчинені агентами держави (її органами та посадовими особами під час виконання владних повноважень).
За загальним правилом, держава не може визнаватися винною за дії приватних осіб з покладенням на неї обов`язку з відшкодування завданої злочинами шкоди.
Частина перша статті 1177 ЦК України відповідає критеріям генерального делікту, закріпленого у статті 1166 ЦК України, за змістом якої шкода має відшкодовуватися в першу чергу її заподіювачем.
У частині другій статті 1177 ЦК України сформульоване правило про те, що в окремому законі України може бути встановлений субсидіарний обов`язок держави компенсувати завдану злочином шкоду, якщо її неможливо відшкодувати за рахунок винної особи. В такому законі мають бути визначені конкретизовані випадки виплати такої компенсації та певний порядок його здійснення.
Незважаючи на те, що зміст частини другої статті 1177 ЦК України у цілому носить характер відсилочної норми права, системний аналіз назви та змісту статті 1177 ЦК України дає підстави для висновку, що дія цього правила поширюється виключно на випадки встановленого у визначеному процесуальним законом порядку кримінального правопорушення. Тобто, у правомірним чином розпочатому кримінальному провадженні має бути, у першу чергу, встановлено самий факт вчинення певного кримінального правопорушення стосовно потерпілої особи, яка вимагає компенсації завданих їй збитків за рахунок держави.
Зважаючи на презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України, стаття 17 КПК України) факт вчинення особою кримінального правопорушення та вина такої особи в його вчиненні повинні встановлюватися у порядку кримінального провадження.
Суд в порядку цивільного провадження не має юрисдикційних повноважень встановлювати факт вчинення кримінального правопорушення.
Зважаючи на порядок кримінального провадження, встановлений КПК України, на стадії досудового розслідування вирок суду не постановляється. Отже, у фізичної особи, яка вважає себе потерпілою від відповідного кримінального правопорушення, досудове розслідування щодо якого триває, відсутнє право на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок такого кримінального правопорушення, на підставі частини другої статті 1177 ЦК України з огляду на те, що факт вчинення кримінального правопорушення належним чином не встановлений.
Отже, необхідною умовою для застосування частини другої статті 1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, а так само постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яким встановлено те, що певна особа є винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, або, і це є найголовнішим, встановлено самий факт вчинення стосовно потерпілої певного кримінального правопорушення.
За відсутності встановленого факту кримінального правопорушення встановити всі умови застосування частини другої статті 1177 ЦК України неможливо, а тому право на позов відповідно до цієї правової норми не виникає.
Фізична особа, яка вважає себе потерпілою від певного кримінального правопорушення, досудове розслідування щодо якого триває і факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлені, не має права на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на підставі частини другої статті 1177 ЦК України.
Проте така фізична особа, за наявності відповідних підстав, має право на позов про відшкодування їй заподіяної шкоди на загальних засадах (згідно зі статтями 1166 і/або 1167 ЦК України) або відповідно до іншого спеціального делікту в разі, якщо протиправність дій держави, її органів та посадових осіб окремо встановлені.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як було встановлено судом першої інстанції предметом розгляду даної справи є матеріальна та моральна шкода, нанесена позивачу за його переконанням бездіяльністю органів досудового слідства. А саме, на думку ОСОБА_1 працівниками поліції не встановлена особа, яка розбила вікно в його приватному будинку АДРЕСА_1 та викрала решту його приватних речей, які не викрадав ОСОБА_2 (обвинувального вироку щодо якого не має, оскільки розгляд кримінальної справи ще триває), у зв`язку з чим йому було нанесено матеріальну шкоду в сумі 253 920 грн.

Крім того, ОСОБА_1 посилався на надання йому поліцейських послуг неналежної якості, у зв`язку з чим йому спричинені моральні страждання, які позивач оцінює в 438 430 000,00 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилався на ч.3 ст.27, ч.ч.1,2 ст. 28 Конституції України ст. ст. 22, 23, 276, ч.ч. 1,3 ст. 386, 1166, 1174, 1177 ЦК України, ст.ст. 1 та 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», п.22 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Колегія суддів зауважує, що у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17 викладено правовий висновок, зокрема зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність всіх трьох складових: наявність самої шкоди, протиправність дій цього органу та причинний зв`язок між його діями та такою шкодою. В той час, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Тягар доказування в сфері компенсації моральної шкоди у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, розподіляється так: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
Таким чином, саме позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, безумовним наслідком такої протиправної поведінки.
Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року по справі № 6-440цс16, а також з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 11 квітня 2018 року по справі № 554/741/16-ц, від 25 квітня 2018 року по справі № 520/3307/16-ц, від 12 березня 2019 року.
Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Також колегія суддів зауважує, що органи Національної поліції України не є суб`єктами господарювання та не надають послуг у цивільно-правовому сенсі, а реалізують в даній справі публічно-правові функції досудового розслідування кримінальних правопорушень. Тому претензії позивача щодо «неякісного надання поліцейських послуг» є юридично неспроможними та не можуть бути підставою для стягнення цивільно-правової відповідальності.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, де цивільна відповідальність органів державної влади не визначається нормами, що регулюють договірні відносини.
У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17 викладені наступні правові висновки – шкода, завдана органами державної влади, підлягає відшкодуванню на підставі спеціальних норм ЦК України, а не Закону «Про захист прав споживачів». У постанові Верховного Суду від 25 травня 2016 року у справі № 6-440 цс16 вказано, що необхідно чітко розмежувати публічно-правові та приватно-правові відносини.
Отже, застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин є безпідставним, а доводи апелянта в цій частині помилковими. 

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши повний аналіз обставин справи, вказавши мотиви відхилення доводів позивача та правову оцінку з посиланням на законодавство і судову практику, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового слідства, оскільки позивач не підтвердив належними та допустимими доказами розмір спричиненої йому матеріальної шкоди у сумі 245 290,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 438 430 000,00 грн, як і не довів якими діями чи бездіяльністю відповідач порушив його права чи законні інтереси, з чим і погоджується колегія суддів.
Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції, що на момент розгляду справи № 182/587/25 вироку щодо ОСОБА_2 за ч.4 ст. 185 та ч.1 ст. 162 КК України судом не винесено, а отже, матеріальна шкода, яку позивач вказує як «завдану кримінальним правопорушенням», не може бути належним чином визначена або підтверджена, оскільки встановлюється в іншому порядку і кваліфікуючою ознакою складу відповідного злочину.
Суд правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, щодо неналежного надання поліцейських послуг не можуть автоматично відхилятися на підставі позиції Верховного Суду, не приймаються судом апеляційної інстанції як безпідставні, оскільки не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, та слій судовій практиці, зокрема ч.4 ст.263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги, що суд, як невідчуваючий суб`єкт не може пережити моральні страждання людини і, відповідно, не має права самостійно оцінювати розмір моральної шкоди, не приймаються колегією суддів, оскільки положеннями ЦК України не встановлено ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості та з урахуванням інших, встановлених судом обставин.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до не згоди позивача із судовим рішенням та на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.
Доводи апеляційної скарги не містить посилань на неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права та фактично зводиться до незгоди з правовими висновками суду першої інстанції, що відповідно до статті 376 ЦПК України не є підставою для скасування судового рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою суду першої інстанції. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена судом першої інстанції, то суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 -залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року -залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 24.04.2026 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв