ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2026 року Справа № 915/2127/25 
м.Миколаїв
Господарський суд Миколаївської області, у складі судді Семенчук Н.О.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання за наявними матеріалами справу
до позовом: Миколаївської міської ради, вул.Адміральська, 20, м.Миколаїв, 54001, електронна пошта: kancel@mkrada.gov.ua
до відповідача: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 
про: стягнення 7 444,18 грн.

Миколаївська міська рада звернулася до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №31867/02.02.01-22/02/012/25 від 04.12.2025 (вх.№18248/25 від 18.12.2025), в якій просить суд стягнути з ОСОБА_1 кошти в сумі 7 444,18 грн. за безоплатне користування з 12.08.2019 по 01.03.2025 земельною ділянкою з кадастровим номером 4810136900:02:002:0065 за адресою: Миколаївська область, м.Миколаїв, проспект Миру 2а/17а.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період з 12.08.2019 по теперішній час фактичним користувачем земельної ділянки з кадастровим номером 4810136900:02:002:0065 загальною площею 0,3774 га, з визначенням ідеальної 5/1000 від земельної ділянки 3774 кв.м., що складає 19 кв.м., на якій розташований нежитловий об`єкт нерухомого майна є відповідач, який не сплачував кошти до міського бюджету за користування нею, чим були порушені права Миколаївської міської ради як органу місцевого самоврядування та власника земельної ділянки щодо неодержання коштів за час безоплатного використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.
Позовні вимоги обґрунтовані приписами ст.ст.15-17, 377, 1212 Цивільного кодексу України, ст.ст.14, 269, 287 Податкового кодексу України, ст.ст.12, 19, 83, 126, 206 Земельного кодексу України.
Ухвалою суду від 22.12.2025 позовну заяву №31867/02.02.01-22/02/012/25 від 04.12.2025 (вх.№18248/25 від 18.12.2025) Миколаївської міської ради залишено без руху. Вказаною ухвалою позивачу надано строк для усунення недоліків, який не перевищує 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Позивач через систему “Електронний суд” подав заяву про усунення недоліків №б/н від 31.12.2025 (вх.№1/26 від 01.01.2026) в якій зазначає, що відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, відповідно наділений правом на ведення підприємницької діяльності, а належний відповідачу об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці комунальної власності. Вказує, що фактично земельна ділянка з кадастровим номером 4810136900:02:002:0065 використовується відповідачем для здійснення підприємницької діяльності, тому правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, оскільки існує спір між Миколаївською міською радою та Безуглим С.В., як суб`єктом господарювання і пов`язаний цей спір із безпідставним збереженням відповідачем коштів за безоплатне користування земельною ділянкою комерційного призначення, інша діяльність на якій не дозволена, тобто із здійсненням підприємницької діяльності. Вказує, що у даній справі відповідачем визначено Безуглого Сергія Васильовича саме як фізичну особу без зазначення статусу фізичної особи-підприємця, оскільки, як вбачається з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.03.2025 № 417847117 право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за Безуглим С.В. саме як за фізичною особою, а не як за суб`єктом підприємницької діяльності (ФОП). Відповідно, обов`язок щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку та відповідальність за її фактичне використання без належних правових підстав виникли у відповідача як у власника об`єкта нерухомого майна - фізичної особи.
Суд зазначає, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований, як підприємець.
Отже, з моменту державної реєстрації фізичної особи – підприємця фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах – як фізична особа, та як фізична особа – підприємець. 
При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі №2-7615/10, від 05 червня 2018 року у справі №522/7909/16-ц).
Підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Суд зазначає, що спірне приміщення, яке належить Бузуглому С.В. є нежитловим та розташоване на земельній ділянці, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування закладів побутового обслуговування. 
Відтак, ані належне Бузуглому С.В. нерухоме майно, ані земельна ділянка під цією нерухомістю не можуть бути використані в особистих (побутових) цілях.
Як вбачається з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.03.2025 № 417847117 право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за Безуглим С.В. саме як за фізичною особою, а не як за суб`єктом підприємницької діяльності (ФОП). Відповідно, обов`язок щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку та відповідальність за її фактичне використання без належних правових підстав виникли у відповідача як у власника об`єкта нерухомого майна.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 06.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання за наявними матеріалами. Ухвалено провести розгляд справи №915/2127/25 поза межами встановленого ГПК України строку у розумний строк. Встановлено учасникам справи строк для надання заяв по суті справи. 
Копія ухвали Господарського суду Миколаївської області від 03.02.2026, направлена на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: АДРЕСА_1 , повернута поштовим відділенням до суду з відміткою: “адресат відсутній за вказаною адресою”.
Відповідно до п.5 ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У відповідності до ч.7 ст.120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.
Судом взято до уваги висновки, викладені Великою палатою Верховного Суду у постанові від 05.09.2024 у справі №990/152/24, відповідно до яких день проставлення у поштовому повідомленні відмітки «про відсутність адресата за вказаним нею місцем проживання (перебування)», може вважатися днем вручення копії ухвали.
У суду відсутня інформація щодо зміни місцезнаходження відповідача, ухвала суду надсилалась судом за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві, яка відповідає відомостям, що містяться в Єдиному державному демографічному реєстрі. 
Необхідно зазначити, що за змістом статті 2 Закону України “Про доступ до судових рішень” кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Ухвала Господарського суду Миколаївської області від 06.01.2026 була оприлюднена на офіційному вебпорталі судової влади України.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному вебпорталі судової влади України.
Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі “Пономарьов проти України”).
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про належне повідомлення відповідача у даній справі.
Відповідач своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов оформлений згідно вимог ст.165 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення не скористався. 
Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.
Як зазначає позивач у позовній заяві, рішенням Миколаївської міської ради №35/52 від 19.06.2009 фізичній особі – підприємцю Безуглому Сергію Васильовичу надано в оренду із співвласниками земельну ділянку загальною площею 3774 кв.м., у тому числі 1358 кв.м. під капітальною забудовою, 43 кв.м. під тимчасовою забудовою, 2373 кв.м. під проїздами, проходами та площадками, з визначенням ідеальної частки ФОП Безуглого С.В. 5/1000 від земельної ділянки 3774 кв.м., що складає 19 кв.м., по пр.Миру, 2-а, 2-а/10, 2-а/12, 2-а/17, 2-а/18, 2-а/19, 2-а/14, 2-а/11, 2-а/17-а, 2-а/21 для обслуговування нежитлових приміщень по пр.Миру, 2-а/17 у будинку побуту «Ювілейний» у Ленінському районі. 
12.08.2009 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та фізичною особою – підприємцем Безуглим Сергієм Васильовичем (орендар) укладено Договір оренди землі №6814 (далі – Договір), у відповідності до умов якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 19.06.09 за №35/52 передає, а ФОП Безуглий Сергій Васильович приймає в оренду із співвласниками земельну ділянку по пр.Миру, 2-а, 2-а/10, 2-а/12, 2-а/17, 2-а/18, 2-а/19, 2-а/14, 2-а/11, 2-а/17-а, 2-а/21 для обслуговування нежитлових приміщень по пр.Миру, 2-а/17 у будинку побуту «Ювілейний» у Ленінському районі (п.1.1 Договору).
Згідно п.2.1 Договору, в оренду із співвласниками передається земельна ділянка загальною площею 3774 кв.м., у тому числі 1358 кв.м. під капітальною забудовою, 43 кв.м. під тимчасовою забудовою, 2373 кв.м. під проїздами, проходами та площадками, з визначенням ідеальної частки ФОП Безуглого С.В. 5/1000 від земельної ділянки 3774 кв.м., що складає 19 кв.м., без права передачі її в суборенду. 
У відповідності до п.2.2 Договору, на земельній ділянці знаходяться нежитлові приміщення, що належати ФОП Безуглому С.В. із співвласниками. Земельна ділянка передається в оренду без будинків, будівель, споруд та інших об`єктів (п.2.3 Договору). 
Відповідно до п.3.1 Договору, договір діє протягом 10 років з дати його державної реєстрації. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі оренда повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору звернутись письмово до орендодавця з проханням, щодо продовження строку дії договору. Підставою для поновлення договору оренди буде відповідне рішення міської ради. 
Пунктом 5.1 Договору визначено, що земельна ділянка передається в оренду для обслуговування нежитлових приміщень у будинку побуту «Ювілейний». Цільове призначення земельної ділянки (1.11.6.УКЦВЗ) – землі комерційного використання (п.5.2 Договору). 
Договір зареєстровано у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.08.2009 №040900100709.
Договір зареєстровано в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 12.08.2009 року за №6814 Миколаївської міської ради.
Отже, строк дії договору оренди становить з 12.08.2009 до 12.08.2019 року.
Доказів продовження/поновлення строку дії договору оренди земельної ділянки матеріали справи не містять. 

12.08.2009 між позивачем та відповідачем складено та підписано акт приймання – передачі земельної ділянки, згідно якого орендодавець на підставі рішення міської ради від 19.06.09 №35/52 передав, а орендар прийняв в оренду із співвласниками земельну ділянку по пр.Миру, 2-а/17-а для обслуговування нежитлових приміщень у будинку побуту «Ювілейний». Загальна площа земельної ділянки складає 3774 кв.м., у тому числі 1358 кв.м. під капітальною забудовою, 43 кв.м. під тимчасовою забудовою, 2373 кв.м. під проїздами, проходами та площадками, з визначенням ідеальної частки ФОП Безуглого С.В. 5/1000 від земельної ділянки 3774 кв.м., що складає 19 кв.м.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.03.2025 №417847117 право власності на нежитлове приміщення аг.пл.31,8 кв.м. на ІІ поверсі в літ.А-5 за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване за Безуглим Сергієм Васильовичем.
Право власності зареєстроване 17.10.2007 на підставі свідоцтва про право власності, САВ 394446, 17.10.2007, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради. 
Вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 0,3774 га (кадастровий номер 4810136900:02:002:0065).
За інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 06.08.2025, земельна ділянка з кадастровим номером 4810136900:02:002:0065 розташована в Миколаївській області, м.Миколаїв, проспект Миру, 2-а, площа 0,3774 га, на праві власності належить Миколаївській міській раді.

Позивачем зазначено, що у період з 12.08.2019 по 01.03.2025 фактичним користувачем земельної ділянки з кадастровим номером 4810136900:02:002:0065 загальною площею 0,3774 га, з визначенням ідеальної частки 5/1000 від земельної ділянки 3774 кв.м., що складає 19 кв.м., на якій розташований нежитловий об`єкт нерухомого майна був відповідач, який не сплачував кошти до міського бюджету за користування нею, чим порушив права Миколаївської міської ради як органу місцевого самоврядування та власника земельної ділянки щодо неодержання коштів за час безоплатного використання земельної ділянки. 
За розрахунком позивача розмір безпідставно збережених відповідачем коштів за період безоплатного використання земельною ділянкою площею з визначенням ідеальної частки 5/1000 від земельної ділянки 3774 кв.м., що складає 19 кв.м. з кадастровим номером 4810136900:02:002:0065 для обслуговування нежитлових приміщень по пр..Миру, 2-а/17-а у будинку побуту «Ювілейний» у Ленінському районі у місті Миколаєві, у період з 12.08.2019 по 01.03.2025 становить 7 444,18 грн.
Позивачем на адресу відповідача було направлено лист №6832/02.02.01-22/12/3/25 від 19.03.2025 в якому позивач зазначив, що загальний розмір безпідставно збережених коштів (неодержаної орендної плати) за безоплатне користування земельною ділянкою у період з 12.08.2019 по 01.03.2025 становить 7 443,39 грн. У зв`язку з цим просив сплатити безпідставно збережені кошти за період користування земельною ділянкою з 12.08.2019 по 01.03.2025 становить 7 443,39 грн.
Позивачем Миколаївською міською радою здійснено розрахунок безпідставно збережених коштів за безоплатне використання земельної ділянки відповідачем в період з 12.08.2019 по 01.03.2025 в розмірі 7 444,18 грн. (розрахунок міститься в матеріалах справи), а саме: 
- за період часу з 12.08.2019 до 01.01.2020 в сумі 328,02 грн.;
- за період з 01.01.2020 по 01.01.2021 в сумі 1 415,86 грн.; 
- за період з 01.01.2021 по 01.01.2022 в сумі 1 415,86 грн.;
- за період з 01.01.2022 по 01.01.2023 в сумі 259,58 грн.;
- за період з 01.01.2023 по 01.01.2024 в сумі 1 791,07 грн.;
- за період з 01.01.2024 по 01.01.2025 в сумі 1 882,41 грн.;
- за період з 01.01.2025 по 01.03.2025 в сумі 351,38 грн.
Здійснюючи розрахунок, позивачем взято рішення Миколаївської міської ради від 18.06.2015 № 48/9 зі змінами від 16.03.2017 №17/3 та від 13.07.2017 №22/3, якими внесені зміни до рішення від 07.07.2011 за № 7/3 "Про встановлення місцевих податків та зборів на території м.Миколаєва" для обслуговування об`єктів нерухомості, у яких здійснюється виробнича діяльність, а також дані нормативної грошової оцінки вищевказаної земельної ділянки по роках відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з урахуванням коефіцієнтів щорічної індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Відповідно до Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №6249 від 04.06.2020 нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 3774 кв. м. становить 9 374 502,78 грн.
Позивач вказує, що відповідач кошти у розмірі 7 444,18 за безоплатне користування з 12.08.2019 по 01.03.2025 земельною ділянкою площею з визначенням ідеальної частки 5/1000 від земельної ділянки 3774 кв.м., що складає 19 кв.м. з кадастровим номером 4810136900:02:002:0065 для обслуговування нежитлових приміщень по пр..Миру, 2-а/17-а у будинку побуту «Ювілейний» у Ленінському районі у місті Миколаєві, не сплатив, що стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом. 
Предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 7 444,18 грн.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст.14 Конституції України).
У відповідності до ч.1 ст.1 Закону України «Про оцінку земель»», земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Згідно ч.1 ст.79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Відповідно до ч.3, 4 ст.79-1 Земельного кодексу України, сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Згідно із частинами першою, другою статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
У відповідності до ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Відповідно до ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”.
За приписами ч.ч.1, 2 ст.120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Зі змісту ст.ст.120, 125 Земельного кодексу України, ст.377 Цивільного кодексу України вбачається, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.
Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20.
Таким чином, положення глави 15, ст. 120, 125 Земельного кодексу України, ст. 1212 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. 
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17, від 21.01.2019 у справі №902/794/17, від 04.02.2019 у справі №922/3409/17, від 12.03.2019 у справі №916/2948/17, від 09.04.2019 у справі №922/652/18, від 21.05.2019 у справі №924/552/18, та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №922/2413/19.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією нерухомістю.
Враховуючи викладене вище суд зазначає, що наявність нерухомого майна, що належить відповідачу на праві власності, та яке розташоване на земельній ділянці площею з визначенням ідеальної частки 5/1000 від земельної ділянки 3774 кв.м., що складає 19 кв.м. з кадастровим номером 4810136900:02:002:0065 для обслуговування нежитлових приміщень по пр.Миру, 2-а/17-а у будинку побуту «Ювілейний» у Ленінському районі у місті Миколаєві, свідчить про використання вказаної земельної ділянки відповідачем.
Таким чином, у спірний період мало місце фактичне користування відповідачем земельною ділянкою комунальної власності без здійснення оплати за таке користування.
За умовами частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.
Згідно із ч.ч.1, 2 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За приписами статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
За змістом положень глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Відповідно до правової позиції, викладеної у п.94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України.
Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.
Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі №925/230/17 та у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, у постанові від 05.08.2022 у справі №922/2060/20. Верховний Суд зазначив, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
Крім цього, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наводив такий правовий висновок: у разі користування сформованою земельною ділянкою комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору власник такої земельної ділянки може захистити своє право на компенсацію йому недоотриманої орендної плати у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України (пункт 27 постанови Верховного Суду від 09.02.2022 у справі №910/8770/19, пункт 7.10 постанови Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №905/1680/20).
Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави
З огляду на наявні матеріали справи, відповідачу належить на праві приватної власності нежитлове приміщення заг.пл.31,8 кв.м. на ІІ поверсі в літ.А-5 за адресою: Миколаївська область, м.Миколаїв, проспект Миру, буд.2а/17а на підставі свідоцтва про право власності, САВ 394446 від 17.10.2007. Реєстраційний номер майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно – 20681728.
Набуте відповідачем нежитлове приміщення за нормами ст. 181 Цивільного кодексу України є нерухомим майном (об`єктом, розташованим на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення) та органічно і нерозривно пов`язаним з земельною ділянкою з кадастровим номером 4810136900:02:002:0065.
Таким чином, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що у спірний період (з 12.08.2019 по 01.03.2025) без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України.
Отже, у зв`язку із наявністю у спірний період права власності на нерухоме майно на відповідача було покладено обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди щодо земельної ділянки, на якій воно розташоване, а також обов`язок щодо сплати коштів за користування земельною ділянкою. Цих обов`язків відповідач не виконав, тому без законних підстав зберігав у себе майно - кошти за оренду землі.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі №920/739/17.
Для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. При цьому законодавцем визначено нижню (а в деяких випадках і верхню) граничну межу ставки орендної плати за земельні ділянки, незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі. Так, незалежно від того, чи вносилися зміни до змісту договору оренди в частині встановлення ставки або розміру орендної плати, ПК України вимагає, щоб річна сума платежу була не меншою розміру земельного податку, встановленого для земель сільськогосподарського призначення, й трикратного розміру земельного податку - для інших категорій земель (до 01 квітня 2014 року), та 3 % нормативної грошової оцінки (з 01 квітня 2014 року). Нарахування сум земельного податку проводиться контролюючим органом на підставі даних ДЗК та з використанням нормативної грошової оцінки земельних ділянок, визначеної у встановленому порядку (п. 45 постанови КАС ВС від 19.12.2024 у справі № 560/853/20).
Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20).
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.
Отже, технічна документація на конкретну земельну ділянку, яка виготовляється на замовлення землекористувача (власника), відповідно до статті 20 Закону України "Про оцінку земель", є джерелом інформації про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки.
При цьому власник (землекористувач) може використати технічну документацію на обґрунтування нормативної грошової оцінки, надавши суду її оригінал або належно засвідчену копію. Так, технічна документація, виготовлена на конкретну земельну ділянку уповноваженим органом, може бути належним доказом на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка набула статусу об`єкта цивільних прав (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20).
Зважаючи на викладене, як положення ПК України, так і законодавство про оцінку земель визнають належними доказами на обґрунтування оцінки землі довідку, витяг із Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, яка є об`єктом плати за землю, та технічну документацію на земельну ділянку, виготовлену компетентним органом.
З огляду на те, що земельне законодавство і ПК України не обмежують можливості подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом із Державного земельного кадастру, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка із Державного земельного кадастру, витяг із Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до статей 98- 103 ГПК України, які містять інформацію щодо предмета спору в цій справі (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20).
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20.
Хоча природа як індексації нормативної грошової оцінки, так і індексації орендної плати базується на індексі споживчих цін, обрахованих Державною службою статистики України, проте механізми їх застосування є різними як за правовим змістом, так і за суб`єктами застосування. Зокрема, індексація нормативної грошової оцінки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, із застосуванням певної методики (стаття 289 ПК України).
Отже, за загальним правилом, індексувати необхідно лише орендну плату, якщо інше не передбачено у договорі оренди. Індексація ж нормативної грошової оцінки має використовуватися, як правило, для визначення розміру земельного податку за відсутності договору оренди земельної ділянки. Якщо обов`язкова індексація нормативної грошової оцінки не визначена у договорі, то обчислення орендної плати відбувається відповідно до частини третьої статті 21 Закону № 161-XIV (індексується лише орендна плата) (п. 134-135 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 925/457/23).
Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Отже, за змістом вказаних норм, для визначення суми податкових зобов`язань з земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності використовується нормативна грошова оцінка земель. Відповідно до законодавства, вона проводиться раз у 5-7 років, а для визначення поточних зобов`язань необхідно проіндексувати її на коефіцієнт індексації, який щороку розраховує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік. При цьому, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно (тобто накопичувально) залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель, а не від дати набрання чинності рішенням ради про затвердження нормативної грошової оцінки (постанова палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду ВС від 18.12.2019 № 804/937/16 (К/9901/38469/18).
Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки завжди застосовується ретроспективно. Тобто, кожного року, після 01 січня, для розрахунку бази оподаткування земельним податком враховується чинна нормативна грошова оцінка (яка проводиться раз на 5-7 років) з урахуванням кумулятивного (накопичувального) застосування коефіцієнтів індексації (які визначаються щорічно). Визначальним є те, що саме закон встановлює, що кумулятивне застосування коефіцієнту індексації починається з дати проведення нормативної грошової оцінки. А враховуючи, що нормативна грошова оцінка проводиться раз на 5-7 років, то щорічно, після її проведення, при визначенні бази оподаткування, будуть враховуватись всі коефіцієнти індексації за попередні роки, починаючи від дати проведення нормативної грошової оцінки (постанова палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду ВС від 18.12.2019 № 804/937/16 (К/9901/38469/18)).
Відповідно до рішення Миколаївської міської ради №48/9 від 18.06.2015 “Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва”, зі змінами та доповненнями, розмір річної орендної плати для обслуговування об`єктів нерухомості, у яких здійснюється інша діяльність, становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у поточному році.
Як вбачається з витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №6249 від 04.06.2020 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 4810136900:02:002:0065 становить 9 374 502,78 грн.
Позивачем здійснено розрахунок безпідставно збережених коштів за безоплатне використання земельної ділянки ТОВ «Світ здоров`я» в період з 12.08.2019 по 01.03.2025 в розмірі 7 444,18 грн., а саме: 
- за період часу з 12.08.2019 до 01.01.2020 в сумі 328,02 грн.;
- за період з 01.01.2020 по 01.01.2021 в сумі 1 415,86 грн.; 
- за період з 01.01.2021 по 01.01.2022 в сумі 1 415,86 грн.;
- за період з 01.01.2022 по 01.01.2023 в сумі 259,58 грн.;
- за період з 01.01.2023 по 01.01.2024 в сумі 1 791,07 грн.;
- за період з 01.01.2024 по 01.01.2025 в сумі 1 882,41 грн.;
- за період з 01.01.2025 по 01.03.2025 в сумі 351,38 грн., які відповідачем не сплачені. 
Судом перевірено вказаний розрахунок та встановлено, що він виконаний позивачем вірно.
Ураховуючи викладене, положення Цивільного кодексу України та безпідставне користування відповідачем спірною земельною ділянкою, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно зберіг за рахунок Миколаївської міської ради кошти у розмірі 7 444,18 грн, які підлягали сплаті відповідачем як орендна плата за користування земельною ділянкою площею з визначенням ідеальної частки 5/1000 від земельної ділянки 3774 кв.м., що складає 19 кв.м. з кадастровим номером 4810136900:02:002:0065 для обслуговування нежитлових приміщень по пр.Миру, 2-а/17-а у будинку побуту «Ювілейний» у Ленінському районі у місті Миколаєві, у зв`язку з чим позов про стягнення вказаної суми є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимог ч. 1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Водночас, відповідачем не надано належних доказів в спростування доводів позивача та підтверджених матеріалами справи обставин.
Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 2, 7, 11, 13, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 210, 220, 232, 233, 237, 238, 240, 241, 247, 248, 252 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:
1. Позов задовольнити. 
2. Стягнути з Безуглого Сергія Васильовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Миколаївської міської ради (вул.Адміральська, 20, м.Миколаїв, 54001, код ЄДРПОУ 26565573) кошти у розмірі 7 444,18 грн. за безоплатне користування з 12.08.2019 по 01.03.2025 земельною ділянкою з кадастровим номером 4810136900:02:002:0065 за адресою: Миколаївська область, м.Миколаїв, проспект Миру 2а/17а.
3. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Миколаївської міської ради через Виконавчий комітет Миколаївської міської ради (54001, м.Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 20; ідентифікаційний код 04056612) 3 028,00 грн судового збору (банк отримувача ДКСУ м. Київ, код в ЄДРПОУ отримувача 04056612, рахунок № UA448201720344260001000027733).

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України 

Суддя Н.О. Семенчук