23.06.2026 
Справа № 721/383/26
Провадження № 2/721/294/2026
Р І Ш Е Н Н Я
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Путильський районний суд Чернівецької області в складі головуючої судді Стефанко У. Д., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кошельок" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
У С Т А Н О В И В:
ТОВ "Кошельок" звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №3675409780-337982 від 09.05.2021 у розмірі 8944,20 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 09.05.2021 між ТОВ "Кошельок" та ОСОБА_1 було укладено договір №3675409780-337982 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідно до умов договору сума кредиту складає 3000,00 грн, кредит надається строком на 14 днів, дисконтна відсоткова ставка становить 0,01 грн на добу, базова процентна ставка становить 2,2% на добу за продовжений строк користування кредитом. В свою чергу відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 8944,20грн, з яких: 3000,00 грн - заборгованість за сумою кредиту; 5944,20 грн - заборгованість за відсотками.
Ураховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідачки зазначену заборгованість.
Ухвалою суду від 22.04.2026 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.
Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Копія ухвали про відкриття провадження у справі була надіслана відповідачці. З рекомендованого повідомлення, яке повернулись до суду, вбачається, що відповідачка особисто отримала копію ухвали суду - 29.04.2026.
04.05.2026 через систему "Електронний суд" від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити та стягнути з позивача судові витрати пов?язані з розглядом справи. Посилається на те, що матеріали справи не містять доказів підписання відповідачкою спірного кредитного договору за допомогою одноразово ідентифікатора та погодження умов кредитування; відсутність доказів, що підтверджують перерахування коштів відповідачці згідно договору, зокрема первинних документів; відсутність доказів, які б підтверджували пролонгацію періоду користування кредитом.  Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши докази викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.
Судом установлено, що 09.05.2021між ТОВ "Кошельок" та ОСОБА_1 було укладено договір №3675409780-337982 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ( а.с. 15-18).
З візуальної форми послідовності дій ОСОБА_2 та ТОВ "Кошельок" щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі (далі ІТС) товариства на сайті https://koshelok.ua/ вбачається, що 09.05.2021 року відповідачка, використовуючи номер телефону НОМЕР_1 , ідентифікувався в ІТС та зайшла в особистий кабінет, позивач перевірив статус клієнта, далі відповідач надав всю необхідну інформацію для належної пропозиції, після чого відбулося погодження заявки на кредит, та позивачем сформовано пропозицію укласти договір, далі позивач направив (розмістив) відповідачу в ІТС індивідуальну оферту (з відповідними активними посиланнями), яка містить істотні умови договору; після цього відповідачу на номер телефону було відправлено смс-повідомлення про успішний розгляд його заявки на кредит та необхідність ознайомитися з договором в особистому кабінеті (а. с. 35).
Відповідно до п. 1.1. кредитного договору, кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 3000,00 грн на засадах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах зазначених у договорі.
Кредит надається строком на 14 (чотирнадцять діб ) днів, (далі - «Лояльний період») початком якого є дата підписання Договору, а закінченням - дата зарахування на поточний рахунок Кредитодавця ( п. 2.1.).
Відповідно до п. 3.5 Договору сторони погоджуються що у випадку користування Кредитом з боку Позичальника більше за визначений Лояльним періодом, встановлении? п.2.1 Договору або додатковими угодами між Сторонами зобов`язання Позичальника за цим Договором продовжуються на весь період користування Кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена п. 3.4 цього Договору Процентна ставка менша ніж 2 (два) відсотки від суми Кредиту за кожен день користування Кредитом, то правила нарахування процентів за Процентною ставкою визначеною п.3.4 Договору скасовуються з моменту початку і?х застосування і до взаємовідносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування Кредитом, а саме 2 (два) два проценти за кожен день користування Кредитом, починаючи з дати укладення Договору і до дня повного повернення Кредиту. Таким чином зобов`язання Позичальника по сплаті процентів за користування Кредитом в розмірі 1,85 розповсюджуються на весь період користування Кредитом з моменту укладення цього Договору, при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені Позичальником до моменту завершення строку, встановленого п.2.1 Договору.
Також сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого Кредиту після закінчення Лояльного Періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, у розумінні 212 ст. ЦК України, що має наслідком подовження строку користування Кредитом на наступних умовах: Зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення Лояльного Періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного Періоду. З наступного дня після закінчення Лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати Кредитодавцю проценти з розрахунку 730 ( сімсот тридцять ) процентів річних, що становить 2 проценти в день від суми Кредиту за кожен день користування ним ( п. 3.6, 3.7, 3.8).
Згідно Додатку №1 до Договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №3675409780-337982 від 09.05.2021, між сторонами погоджено Графік розрахунків, встановлено періодичність та розміри платежів позичальником та сплата процентів за користування кредитом (а.с.19).
Також з копії Паспорта споживчого кредиту видно, що він містить інформацію, яка надається споживачу щодо умов кредитування до укладення договору про споживчий кредит (а.с. 14-15).
Позивачем виконано у мови договору, а саме 09.05.2021 року через платіжну систему ТОВ "TasLink" було проведено успішне зарахування коштів на картку відповідача НОМЕР_2 у розмірі 3000,00 грн (а.с.23)
З інформації наданої АТ "Приватбанк" на підставі ухвали суду від 24.04.2026 убачається, що на ім`я ОСОБА_1 в АТ "Приватбанк" емітовано карту № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ). З виписки за вказаним рахунком убачається зарахування коштів 09.05.2021 в сумі 3000,00 грн (а.с.71-72). 
Згідно розрахунку заборгованості за договором №3675409780-337982 від 09.05.2021, заборгованість відповідачки ОСОБА_1 складає 8944,20 грн, з яких: 3000,00 грн - заборгованість за кредитом; 4,20 грн - заборгованість за відсотками в межах лояльного періоду; 5940,00 грн - заборгованість за відсотками за продовжений строк користування позикою.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.
Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Матеріалами справи встановлено, що 09.05.2021між ТОВ "Кошельок" та ОСОБА_1 було укладено договір №3675409780-337982 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.
Пунктом 1.1. договору передбачено, що кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 3000,00 гривень на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених договором.
Сукупна вартість Кредиту за Дисконтною ставкою складає 0.14% від суми Кредиту (у процентному вираженні) або чотири гривні 20 коп (у грошовому вираженні) та включає в себе: 1) проценти за користування Кредитом у розмірі 0.01% від суми Кредиту (у процентному вираженні) або 0 гривень 27 копійок (у грошовому виразі); 2) суму Кредиту у розмірі 3000.00 гривень 00 копійок (у грошовому вираженні). У разі користування кредитом понад строк вказаний у п. 1.2 Договору, до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою, порядку передбаченому Договором.
Відповідно до п.2.1. договору кредит надається строком на 14 днів (лояльний період), початком якого є дата підписання договору, а закінченням дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця.
У п. 3.5. договору сторони погодили, що у випадку користування кредитом з боку позичальника більше за визначений лояльним періодом, встановлений п. 2.1. договору або додатковими угодами між сторонами, зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період користування кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена у п.3.4. договору процентна ставка менша ніж 2% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, то правила нарахування процентів визначені у п. 3.4. договору скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом, а саме 2,2% за кожен день користування кредитом, починаючи з дня укладення договору, і до повного повернення кредиту. Таким чином, зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 1,85% розповсюджується на весь період користування кредитом з моменту укладення договору при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені позичальником до моменту завершення строку, встановленого у п. 2.1. договору.
У пункті 3.6 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною у розумінні статті 212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більш ніж на 90 днів лояльного періоду (п.3.7. договору).
З наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 730% річних, що становить 2% в день від суми кредиту за кожен день користування ним (п.3.8. договору).
Таким чином, сторони договору погодили продовження строку користування кредитом до 104 дні з моменту укладення договору (14 днів плюс 90 днів), по закінченню якого у відповідачки виникає обов`язок повернути суму кредиту та нарахованих відповідно до умов договору відсотків за користування кредитом, а у ТОВ "Кошельок" виникає право отримати виконання обов`язку боржником, тобто право вимоги щодо повернення кредиту та нарахованих процентів. Умовою такого продовження є користування кредитом після закінчення лояльного періоду.
У свою чергу, до спливу лояльного періоду 14 днів ОСОБА_1 не виконала свій обов`язок за договором та не сплатила кредитні кошти й відсотки за користування кредитом, що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості.
Відтак, ОСОБА_1 продовжила користуватися кредитом після закінчення лояльного періоду, що за вищевказаним договором є відкладальною обставиною, внаслідок настання якої строк користування кредитом продовжився до 104 дні з моменту укладення договору, а тому твердження представника відповідачки щодо неправомірного нарахування відсотків після закінчення 14-денного строку є безпідставним.
Як убачається з матеріалів справи, через неналежне виконання відповідачкою своїх зобов`язаннь за договором№3447805371-384763 про надання коштів у позику, утворилась заборгованість у розмірі 8944,20 грн, з яких: 3000,00 грн - заборгованість за кредитом; 4,20 грн - заборгованість за відсотками в межах лояльного періоду; 5940,00 грн - заборгованість за відсотками за продовжений строк користування позикою.
Твердження відповідачки щодо відсутності первинних документів, які б підтверджували факт зарахування кредитних коштів саме на її рахунок, не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду. 
Так, у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. … Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «;Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною третьою статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 (провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Як вбачається з умов кредитного договору № 3675409780-337982, зокрема пункту 1.1 договору: розмір кредитного ліміту, тобто загальний розмір кредиту, що надається складає 3000,00 гривень; 2.4 договору: кредит надається позичальнику шляхом безготівкового переказу суми кредиту на рахунок вказаний позичальником у заявці.
Судом установлено факт перерахування позивачем кредитних коштів у розмірі 3000,00 грн на картку №НОМЕР_2 , яка згідно інформації АТ "Приватбанк" від 11.05.2026 належитьвідповідачці. 
Пунктом 10 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів не банківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року № 113 передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі НОМЕР_7 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
Після прийняття оферти відповідачем в особистому кабінеті інформаційно-телекомунікаційної системи позивача було зазначено повний номер картки (електронного платіжного засобу), але відповідно до вищенаведеного Положення, позивач не може повністю зазначати та зберігати у документах номер особистого електронного платіжного засобу відповідача. Отже, на підтвердження перерахування відповідачці коштів, до суду надано довідку про перерахування суми кредиту.
У цій частині суд враховує, що первинні банківські документи по рахунку клієнта, належать до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений законом.
ТзОВ "Кошельок" не є банківською установою у розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», а є фінансовою установою, основним видом діяльності якої є надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту. Отже, позивач не здійснює банківського обслуговування та не відкриває клієнтам банківські рахунки, а перерахування кредитних коштів здійснюється через платіжні системи та банківські установи. Відсутність у позивача банківського статусу не свідчить про недоведеність перерахування коштів ОСОБА_1 , оскільки фінансова установа здійснює видачу кредиту через платіжні сервіси та банківські установи, які і формують документи щодо зарахування коштів на картковий рахунок позичальника.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідачка хоч і заперечує факт отримання кредитних коштів, однак доказів на спростування цієї обставини не надала.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Заперечуючи факт отримання кредитних коштів, відповідачка, будучи обізнананою про підписання кредитного договору, графікрм погашення кредиту та сплати процентів, не вчиняла дії щодо захисту, на її думку, порушених прав на отримання кредитних коштів за вказаним договором.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 31 січня 2025 року у справі № 235/8060/15-ц (провадження № 61-6952св24).
Відповідачкою не спростовано, що банківська картка з відповідним номером їй не належить.
За встановленої судом обставини перерахування на банківську картку відповідачки 09.05.2021 року коштів у сумі 3000,00 гривень та водночас заперечення факту надання їй кредитних коштів, є суперечливими.
У такий спосіб відповідачка намагається уникнути належного виконання зобов`язання.
Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву слід задовольнити.
З урахуванням положень статті 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати, що складаються із судового збору сплаченого останнім при подачі позовної заяви у сумі 2662,40 грн.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження надання правової допомоги в суді позивачем надано договір про надання правничої (правової) допомоги від 12 лютого 2025 року та Акт №1 приймання -передачі правової допомоги від 10.04.2026, з якого убачається що загальна вартість наданої АБ "Герман Гурський і партнери" правничої допомоги ТОВ "Кошельок" складає 10000,00 грн (а.с. 26-37). 
Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, адже вказаний розмір має бути доведеним, документально обґрунтованим та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15.
При цьому, суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 8944,20 грн. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною.
Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.
Крім того, суд звертає увагу на те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Наведене узгоджується з висновками викладеними в додатковій постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №910/5724/23. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17.
Таким чином, з урахуванням наявних у справі доказів фактично понесених витрат позивачем ТОВ "Кошельок" на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатським бюро на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторін, суд дійшов висновку про відшкодування судових витрат, понесених в суді на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 гривень, шляхом їх стягнення з відповідачки.
Витрати позивача на професійну правничу допомогу у межах вказаної суми є співмірною зі складністю цієї справи та ціною позову, наданим адвокатським бюро обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст 12, 19, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кошельок" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кошельок" ЄДРПОУ 40842831, заборгованість за договором №3675409780-337982 про надання коштів у позику від 09.05.2021 у розмірі 8944 (вісім тисяч дев?ятсот сорок чотири) грн 20 коп.
Стягнути з  ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , судові витрати у розмірі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та 3000 (три тисячі) грн 00 коп витрат на правничу допомогу.
Рішення може бути оскаржено до Чернівецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Повний текст судового рішення складено 23.06.2026.

Сторони у справі:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кошельок", юридична адреса: 08135 вул. Антонова буд. 8А с. Чайки Бучанського району Київської області, код ЄДРПОУ 40842831;
Відповідачка: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Уляна СТЕФАНКО