ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/9152/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.08.2022 по 19.05.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» відповідно, з урахуванням виплачених сум;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.08.2022 по 19.05.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» відповідно, з урахуванням виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нездійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 18.03.2022 по 31.07.2022 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», з урахуванням виплачених сум;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 18.03.2022 по 31.07.2022 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», з урахуванням виплачених сум.
Посилається на те, що з 18.03.2022 проходить військову службу за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 . У період з 18.03.2022 по 31.07.2022 грошове забезпечення виплачувалося позивачу ІНФОРМАЦІЯ_2 , на фінансовому забезпеченні якого перебувала військова частина, а з 01.08.2022 – безпосередньо Військовою частиною НОМЕР_1 . На переконання позивача, протягом періоду з 18.03.2022 по 19.05.2023 розміри посадового окладу та окладу за військовим званням нараховувалися йому у заниженому розмірі, оскільки за основу брався прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом станом на 01.01.2018 (1762,00 грн), замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (станом на 01.01.2022 – 2481,00 грн та станом на 01.01.2023 – 2684,00 грн). Зазначає, що з 29.01.2020, коли набрала законної сили постанова Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18, якою скасовано п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, і до 19.05.2023 діяла попередня редакція п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, що передбачала застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року. Вважаючи у зв`язку із цим свої права на належний соціальний захист порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити повністю.
Від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що скасування у судовому порядку п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, яким внесені зміни до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, не призводить до автоматичного відновлення попередньої редакції п.4 цієї постанови, оскільки прийняття актів Кабінету Міністрів України, внесення до них змін та відновлення їх дії належить до виключної компетенції Уряду і не може здійснюватися судом. Вказує, що з 29.01.2020 по 19.05.2023 п.4 постанови №704 був оприлюднений на офіційному сайті Верховної Ради України у редакції, що передбачала застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, а тому розпорядники бюджетних коштів нижчого рівня діяли правомірно. Окремо посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду, визначеного ст.233 Кодексу законів про працю України, який, на думку відповідача, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 та постанови Верховного Суду від 21.03.2025 у справі №460/21394/23, розпочався 01.07.2023 та сплинув 30.09.2023. Просить позов залишити без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, а у разі розгляду по суті – відмовити у його задоволенні повністю.
Від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що позивач перебував на фінансовому забезпеченні цього органу по 31.07.2022. Зазначає, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням є стала величина – розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018. Вказує, що скасування в судовому порядку п.6 постанови №103 не впливає на порядок та процедуру перерахунку розмірів посадового окладу позивача та не створює підстав для здійснення перерахунку грошового забезпечення для діючих військовослужбовців, а питання визначення розміру прожиткового мінімуму чітко визначене в обов`язковій до виконання постанові Кабінету Міністрів України. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Від позивача надійшли відповіді на відзиви, в яких він підтримав заявлені позовні вимоги. Посилається на встановлену Конституцією України та ст.19 Закону України «Про правотворчу діяльність» ієрархію нормативно-правових актів, за якою закон має вищу юридичну силу, ніж підзаконний нормативно-правовий акт. Зазначає, що з 01.01.2020 положення п.4 постанови №704 в частині застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, не відповідає актам вищої юридичної сили, оскільки Закони України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» не містять застережень щодо застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму, встановленого на 01.01.2018. Щодо строку звернення до суду вказує, що про неправильне нарахування грошового забезпечення дізнався лише з довідки про грошове забезпечення, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 25.02.2026, а тому строк звернення до суду ним не пропущено. Просить відмовити у задоволенні відзивів та задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою судді від 11.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Позивач, ОСОБА_1 , з 18.03.2022 проходить військову службу за мобілізацією у Збройних Силах України, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2026 №836 та витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 18.03.2022 №23, згідно з яким його включено до списків особового складу та всіх видів забезпечення з 18.03.2022.
У період з 18.03.2022 по 31.07.2022 грошове забезпечення виплачувалося позивачу ІНФОРМАЦІЯ_2 , а в період з 01.08.2022 – Військовою частиною НОМЕР_1 . Вказане підтверджується випискою з банківського рахунку позивача.
Як видно з довідки про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премій від 25.02.2026 №205, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , за період з 18.03.2022 по 19.05.2023 посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача нараховувалися із використанням розрахункової величини – прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом станом на 01.01.2018 (1762,00 грн).
Уважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо нездійснення перерахунку посадового окладу, окладу за військовим званням та похідних від них виплат, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018, замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (станом на 01.01.2022 та 01.01.2023), позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до абз.1 ч.1 ст.9 цього Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ).
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закону №2011-ХІІ).
За приписами абз.1 ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
30.08.2017 року Кабінет Міністрів України видав постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.03.2018 року (далі – Постанова №704).
Згідно з п.2 Постанови №704, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до Постанови №704, встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Відповідно до п.4 Постанови №704 (у первинній редакції) передбачалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
21.02.2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова №103), пунктом 6 якої внесено зміни до Постанови №704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції, а саме: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Постанова №103 набула чинності з 24.02.2018 року.
Тобто з 01.01.2018 року п.4 Постанови №704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу застосовується така розрахункова величина, як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі №826/6453/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20.10.2022 року, визнано протиправним та скасовано п.6 Постанови №103, яким були внесені зміни до п.4 Постанови №704.
Вказаною постановою скасовані зміни, у тому числі до п.4 Постанови №704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018 року), згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Відповідно ч.2 ст.265 Кодексу адміністративного судочинства України, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Отже з 29.01.2020 року діє редакція п.4 Постанови №704, яка діяла до зазначених змін і в якій передбачено, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується розрахункова величина «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року», а не «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018 року».
При вирішенні цієї справи, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02.08.2022 року у справі №440/6017/21:
(1) з 01.01.2020 року положення п.4 постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою №704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;
(2) через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет на 2021 рік» №1082-IX від 15.12.2020 року (далі Закон №1082-ІХ), у осіб з числа військовослужбовців виникло право на отримання довідки про розміри грошового забезпечення для перерахунку пенсії за формою, що передбачена додатком 2 до Порядку №45, з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування п.4 постанови №704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік);
(3) встановлене положеннями п.3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою №704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
Отже, вказані висновки Верховного Суду зводяться до того, що починаючи із 2020 року підлягають застосуванню положення п.4 постанови №704, в частині, що не суперечить нормативно-правовим актам, які мають вищу юридичну силу, а саме – Законам України: «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет на 2023 рік» із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 14.09.2022 року у справі №500/1886/21, від 06.02.2023 року у справі №160/2775/22 та від 15.03.2023 року у справі №420/6572/22. Практика Верховного Суду щодо застосування указаної норми права у подібних правовідносинах є сталою та послідовною і суд не бачить підстав для відступу від цих висновків, вважає їх застосовними до обставин цієї справи.
Суд відхиляє посилання відповідачів на те, що скасування у судовому порядку п.6 Постанови №103 не призводить до автоматичного відновлення попередньої редакції п.4 Постанови №704, а так само на оприлюднення п.4 Постанови №704 у редакції, що передбачала застосування прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018. Незалежно від вирішення питання про відновлення попередньої редакції підзаконного акта, суд при виборі і застосуванні норми права керується приписами ч.3 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими у разі невідповідності правового акта закону України суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи (постанови від 12.03.2019 року у справі №913/204/18, від 10.03.2020 року у справі №160/1088/19). З огляду на наведене, застосування відповідачами прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, замість прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, суперечить актам вищої юридичної сили.
Таким чином, зважаючи на встановлену законодавством правову регламентацію спірних правовідносин та з урахуванням фактичних обставин справи, суд приходить висновку, що грошове забезпечення позивача з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням у період з 18.03.2022 по 19.05.2023 мало б визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не «на 01.01.2018 року».
Відтак, бездіяльність відповідачів щодо нездійснення перерахунку та виплати позивачу грошового забезпечення за спірний період, а саме – без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 (2481,00 грн) та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 (2684,00 грн), є протиправною.
Тому, похідні вимоги про спонукання до вчинення дій є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
Щодо доводів Військової частини НОМЕР_1 про пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає таке.
Частиною 1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком, визначеним у ч.2 ст.122 цього Кодексу.
Положення ст.233 Кодексу законів про працю України в частині, що стосується строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст.122 КАС України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.04.2023 року у справі №260/3564/22, від 25.04.2023 року у справі №380/15245/22 та від 07.09.2023 року у справі №280/1340/23.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.233 КЗпП України (в редакції, яка набрала чинності з 19.07.2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 22.01.2026 року у справі №420/26951/24 зазначив, що чинне законодавство не передбачає форми документа, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат, а також способу його доведення військовослужбовцю; такими документами можуть бути розрахункові листи, відомості про нараховане і виплачене грошове забезпечення, фінансові повідомлення або інші документи, які б розкривали зміст виплати грошового забезпечення (складові, їх розміри, утримання), з яких військовослужбовець може об`єктивно встановити розмір виплаченої йому суми, її складові та можливу неповноту виплат.
Саме з моменту ознайомлення з відповідним документом у військовослужбовця виникає реальна можливість і об`єктивна необхідність оцінити правильність здійснених нарахувань та виявити допущені порушення. Верховний Суд дійшов висновку, що спеціальне законодавство не встановлює обов`язку роботодавця інформувати військовослужбовця про суму нарахованого та виплаченого грошового забезпечення з розшифруванням за видами виплат, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст.110 КЗпП України, які покладають на роботодавця обов`язок при кожній виплаті заробітної плати повідомити працівника про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розміри і підстави відрахувань та утримань, а також суму, що належить до виплати.
Як встановлено судом, про неправильне нарахування грошового забезпечення позивач дізнався з довідки про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премій від 25.02.2026 №205, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , оскільки саме цей документ містить відомості про нарахування та виплату йому грошового забезпечення. Доказів того, що позивач набув документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум за спірний період раніше, відповідачами не надано.
Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду 08.05.2026, тобто в межах тримісячного строку з дня, коли він дізнався про порушення свого права (25.02.2026), суд дійшов висновку про дотримання позивачем установленого законом строку звернення до суду, а відтак відсутні підстави для застосування положень п.п.7, 8 ч.1 ст.240 КАС України та залишення позову без розгляду.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.
Щодо судового збору, то згідно з п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від його сплати, а відтак розподіл на підставі ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 134, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 за період з 18.03.2022 по 31.07.2022 (включно) грошового забезпечення без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (станом на 01.01.2022 року).
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок та виплату належного ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ) грошового забезпечення за період з 18.03.2022 по 31.07.2022 (включно) з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (станом на 01.01.2022), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704, з урахуванням раніше проведених виплат.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 за період з 01.08.2022 по 19.05.2023 (включно) грошового забезпечення без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (станом на 01.01.2022 року, 01.01.2023 року).
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) здійснити перерахунок та виплату належного ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ) грошового забезпечення за період з 01.08.2022 по 19.05.2023 (включно) з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (станом на 01.01.2022 та 01.01.2023), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704, з урахуванням раніше проведених виплат.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.