Справа № 441/783/25 1-кп/441/62/2026	

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18.06.2026 м. Городок
Городоцький районний суд Львівської області в складі: 
головуючого-судді ОСОБА_1 
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 
прокурора ОСОБА_3 
захисника ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Городок Львівської області в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 42025142270000016 від 09 квітня 2025 року на 

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львів, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, майстра з ремонту у ТзДВ «Львівська автобаза №1», проживаючого на АДРЕСА_1 

за ст. 336 КК України, - 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 , будучи військовозобов`язаним та знаючи про введення на всій території України, згідно Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року загальної мобілізації до Збройних Сил України, будучи, згідно довідки військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 № 121/1222 від 17.06.2024 придатним до військової служби, не маючи передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підстав для відстрочки або встановлення факту непридатності для несення служби, 17.06.2024 у приміщенні  ІНФОРМАЦІЯ_3 , що на АДРЕСА_2 , відмовився отримати повістку про необхідність прибути 18.06.2024 до відділу для відправки до обласного збірного пункту для проходження військової служби за мобілізацією, про що було складено відповідний акт та роз`яснено ОСОБА_5 наслідки ухилення від явки за повісткою без поважних причин. Однак ОСОБА_5 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, усупереч вимогам ст. 65 Конституції України, положенням ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. 2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і вимогам Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24 лютого 2022 року, умисно, без поважних причин, у призначену дату до пункту мобілізації не прибув, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.
ОСОБА_5 в суді вину визнав, не заперечує фактичних обставин, які викладені в обвинувальному акті, разом з цим пояснив, що будучи військовозобов`язаним та придатним до військової служби, пройшовши військово-лікарську комісію, 17.06.2024 відмовився отримати повістку на 18.06.2024 про що подав відповідну заяву та у призначену дату не з`явився, оскільки є свідком Єгови та реалізовуючи своє право на сумлінну відмову від військової служби на підставі своїх глибоких та щирих переконань, відповідно до частини 4 ст. 35 Конституції України, відмовився від проходження військової служби під час мобілізації, що у червні 2024 року звертався із проханням до департаменту соціального захисту населення Львівської ОДА про заміну на альтернативну службу, однак йому відмовили та роз`яснили про відсутність такого права у період воєнного стану, що після цього до ІНФОРМАЦІЯ_4 з приводу проходження військової служби, не звертався, що з вересня 2025 року працює майстром з ремонту у ТзДВ «Львівська автобаза», у травні 2025 року оформив догляд за важкохворою матір`ю, яка тривало хворіє та отримав відстрочку від мобілізації, що він з серпня 1991 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні тому участі у війні брати не може, що з цих підстав у вересні 1995 року був засуджений та відбував покарання за ухилення від мобілізації, з 30.06.2019 призначений священнослужителем – служитель збору, інше. Усвідомлює протиправність вчиненого ним злочину, кається, просить суворо не карати.
Відповідно до положень статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. 
Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 , його винуватість у вчиненому, доведена об`єктивно з`ясованими обставинами, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до статті 94 КК України. 

Повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 №1/6823 від 26.06.2024 про вчинення кримінального правопорушення з якого убачається, що військовозобов`язаний солдат запасу ОСОБА_5 будучи придатним до військової служби, згідно висновку військово-лікарської комісії, 17.06.2024 відмовився від отримання бойової повістки на 18.06.2024 з метою відправки до обласного збірного пункту н.п. Моршин, про що складено відповідний акт (а.с. 55).

Рапортом прокурора Городоцького відділу Пустомитівської окружної прокуратури ОСОБА_7 та витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію кримінального правопорушення від 09.04.2025 про те, що військовозобов`язаний ОСОБА_5 від отримання бойової повістки на 18.06.2024 відмовився, у призначений день до першого ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою відправки до обласного збірного пункту, не прибув (а.с. 58, 59).

Копією військового квитка серії НОМЕР_1 з обліковою карткою до нього, довідкою №121/1222 військово-лікарської комісії, карткою обстеження та медичного огляду з відповідним направленням від 17.06.2024, згідно яких ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , солдат запасу з 16.05.1996, за станом здоров`я придатний для проходження військової служби в ЗСУ (а.с.61-66,69,70).

Заявою ОСОБА_5 від 17.06.2024 ІНФОРМАЦІЯ_7 про відмову від призову на військову службу та заміну виконання військового обов`язку під час мобілізації в умовах воєнного стану альтернативною невійськовою службою (а.с. 78).

Актом відмови від отримання повістки на відправку від 17.06.2024 складеним працівниками  ІНФОРМАЦІЯ_4 про відмову ОСОБА_5 , з релігійних переконань, від отримання бойової повістки на 18.06.2024 про відправку до обласного збірного пункту для проходження військової служби за мобілізацією (а.с.67).

Свідченнями ОСОБА_8 , про те, що він, як старший інструктор відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_4 залучався до складання акту та був присутній як ОСОБА_5 відмовився від отримання бойової повістки на 18.06.2024 через релігійні переконання, що останньому роз`яснено зміст повістки, а також наслідки ухилення від мобілізації передбачені ст. 336 КК України та що під час воєнного стану військова служба на альтернативну замінена бути не може, що інших підстав для відстрочки обвинувачений не повідомляв, що у зв`язку з неявкою 18.06.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_4 , наступна повістка була виписана на листопад 2024 року. 

Свідченнями ОСОБА_9 , командира відділення охорони, взводу охорони, роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 в тій частині, що ОСОБА_5 після проходження ВЛК 17.06.2024 був визнаний придатним до військової служби і підлягав мобілізації на загальних підставах, що отримувати повістку як і проходити службу в тиловій військовій частині відмовився через віросповідання, інших підстав для відстрочки не повідомляв, що обвинуваченому був доведений до відома зміст ст. 336 КК України, з яким останній погодився, а також роз`яснено щодо відсутності передбачених законом в умовах воєнного стану підстав для заміни військової служби на альтернативну (невійськову).

Листом –відповіддю т.в.о. директора департаменту соціального захисту населення Львівської ОДА № 20-6436/0/2-24 від 17.07.2024 ОСОБА_10 на звернення ОСОБА_5 від 25.06.2024 про те, що альтернативна служба (а саме її застосування) є заміщенням проходження строкової військової служби в мирний час, що заміна військової служби альтернативною під час воєнного стану, законодавством не передбачена, що ч. 2 ст. 64 Конституції України в умовах воєнного стану обмеження прав і свобод, передбачених ст. 35 Конституції України – не заборонено (а.с. 80,81).

Про ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, в т.ч. після роз`яснень 17.07.2024 департаментом соціального захисту населення Львівської ОДА, свідчить також копія розписки про отримання ОСОБА_5 повістки щодо необхідності повторно прибути на 28.11.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_4 для подальшої відправки в розпорядження командира військової частини для проходження військової служби та повідомленням обвинуваченого про його нез`явлення від 27.11.2024 (а.с. 68, 119).

Покликання сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_5 складу злочину передбаченого ст. 336 КК України, оскільки обвинуваченому з липня 2025 року надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 9 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» суд оцінює критично, з огляду на наступне.
Так, ОСОБА_5 у провадженні інкриміновано вчинення злочину у червні 2024 року.
Згідно повідомлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11 №1/5307 від 24.04.2025 на ім`я слідчого СВ ВнП№1 Львівського РУП №2 ГУНП у Львівській області ОСОБА_12 , ОСОБА_5 на 24.04.2025 із письмовими заявами щодо надання йому відстрочки від проходження військової служби за мобілізацією згідно п. 13 ч.1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не звертався (а.с. 82).

Про відсутність у ОСОБА_5 підстав передбачених ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» для відстрочки або встановлення факту не придатності для несення служби станом на 17.06.2024 убачається також із акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 11.07.2025 та довідки начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11 №1/2543 від 25.07.2025, згідно яких обвинуваченому ОСОБА_5 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 9 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» лише з 25.07.2025, тобто після оголошення підозри та направлення 25.04.2025 обвинувального акта до суду (а.с. 145, 148, 190). 

Згідно довідок РО «Релігійний центр свідків Єгови в Україні», Статуту Релігійної організації «Релігійний центр свідків Єгови в Україні», довідки серія НР №010625 від 08.05.1996р, ОСОБА_5 з серпня 1991 року є присвяченим охрещеним служителем релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, а з 30.06.2019 призначений священнослужителем –служителем збору. Означена обставина знайшла своє підтвердження у ході судового розгляду і сторонами кримінального провадження під сумнів не ставиться (а.с. 101, 103, 104 – 111, 150).

Так, частинами 1, 2 статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу чи приймати релігію або переконання на свій вибір.
Окрім цього, статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.
Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ст. 64, 65 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності Украйни, шанування її державних символів є обов`язком громадян України, а за змістом ч. 4 ст. 35 основного Закону, ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Разом з цим, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався, востаннє до 02 серпня 2026 року. Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 оголошено та розпочато проведення загальної мобілізації, яка також триває по теперішній час, шляхом запровадження різних мобілізаційних заходів, у тому числі призов військовозобов`язаних на військову службу.
Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.
Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» унормовано правові підстави та порядок заміни військової служби альтернативною (невійськовою).
Так, відповідно до положень ст. 1 цього Закону альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби та має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану, як передбачено ч. 2 цієї статті, можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. Право на альтернативну службу згідно зі ст. 2 Закону мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.
За змістом ч. 1 ст. 1 Закону «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби на яку призивають громадян зазначених у ст. 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», віком 18-27 років. Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон не передбачає.
Таким чином, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.
Ані положення Пакту, ані положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (Баятян проти Вірменії (Bayatyan v. Armenia), Папавасілакіс проти Греції (Papavasilakis v. Greece), Канатли проти Туреччини (Kanatli v. Turkiye).
Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням цієї статті (Енвер Айдемір проти Туреччини (Enver Aydemir v. Turkiye), Дягілєв проти Росії).
ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава може встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини та запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу. Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 Конвенції та в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи.
В умовах збройної агресії Російської Федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.
За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в ст. 9 Конвенції та ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.
Разом з цим, п. «с» ст. 4 Конвенції передбачає, що примусова чи обов`язкова праця не поширюється на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю добробуту суспільства.
Ч.2 ст. Конституції України прямо передбачає, що право на свободу світогляду і віросповідання може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.
Таким чином, свобода світогляду і віросповідання не є абсолютною у розумінні як європейського так і вітчизняного права та може відповідно корегуватись виходячи з легітимної мети інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб, що і відбувається в Україні після введення, у передбаченому законом порядку, воєнного стану.
Захист держави і забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України (ст. 17, 65 Конституції України. Такі положення основного закону дублюються в ст. 1 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).
Відповідно до ст. 2 Закону військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством (ст. 17 Закону України від «Про оборону України»).
Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни в умовах воєнного стану.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції від 05.02.2023 2863-ІХ) встановлював такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Тобто, строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не передбачена.
Об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України є відносини, що забезпечують обороноздатність України, зокрема комплектування її Збройних Сил, на які відповідно до ч. 2 ст. 17 Конституції покладаються найважливіші функції: оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості.
Об`єктивна сторона злочину виявляється в бездіяльності ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.
Суспільна небезпечність ухилення від призову за мобілізацією обумовлена тим, що мобілізація пов`язується з умовами особливого періоду в державі із загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України. Є складовою частиною організації оборони держави, змістом якої, зокрема, є переведення Збройних Сил України, інших військових формувань на організацію і штати воєнного часу.
Згідно позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.04.2025 в справі № 573/406/24, воєнний стан в Україні накладає обмеження на всі сфери суспільного та особистого життя. Тому право сповідувати свою релігію або переконання, яке визнається та захищається державною, є обмеженим в частині відмови від мобілізації. Жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2025 року, справа № 573/838/24, провадження № 51-603кмо25 сформулювала висновок щодо правозастосування, відповідно до якого законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 КК України. Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.
ОСОБА_5 , будучи військовозобов`язаним та придатним до військової служби, призивався не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а був призваний на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією, оскільки в Україні з 24 лютого 2022 року оголошено воєнний стан та загальна мобілізація, відтак доводи сторони захисту про відсутність підстав для притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України у зв`язку із сумлінною відмовою від військової служби, суд оцінює, як безпідставні й такі, що не суперечить вимогам ч. 4 ст. 35 Конституції України і ст. 9 Конвенції.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у зазначених вище справах: «Папавасілакіс проти Греції», пункт 54; «Дягілєв проти Росії», пункт 63). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст. 9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії», пункт 110; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану», пункт 74; «Дягілєв проти Росії», пункт 59).
Посилання сторони захисту на практику Європейського суду з прав людини є безпідставними, оскільки за обставин цієї справи, ухилення ОСОБА_5 від мобілізації відбувається під час дії воєнного стану на території України та загальної мобілізації, в той час, як обставини у рішеннях Європейського суду з прав людини, на які посилався захисник, стосувалися відносин та обставин, які відбувалися не в особливий період та не під час воєнного стану на території тих країн, проти яких позивалися позивачі, а тому не мають визначального значення при вирішенні цієї справи.
ОСОБА_5 , відмовився отримати повістку про необхідність прибуття до збірного пункту для відправки з метою проходження військової служби за мобілізацією та будучи повідомленим про наслідки такої відмови, без поважних причин, у призначену дату до пункту мобілізації не прибув.

Таким чином, вина обвинуваченого ОСОБА_5 доведена повністю, оскільки він ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, його дії суд кваліфікує за ознаками ст. 336 КК України.

Суд не убачає у діях обвинуваченого каяття, оскільки матеріали кримінального провадження на ОСОБА_5 , як і його показання в суді не містять даних на підтвердження того, що обвинувачений вчиняв спроби залагодити свою вину або ж в інших спосіб виправити вчинене.

Покликання захисника про вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому у вину кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, суд оцінює критично, оскільки як ствердив обвинувачений, від призову на військову службу під час мобілізації він ухилився через глибокі релігійні переконання, що підстав для оформлення догляду за матір`ю, яка тривало тяжко хворіє до липня 2025 року потреби не було, що з вересня 2025 року він працює, а матір доглядає його дружина.

Обираючи покарання ОСОБА_5 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, його особу, що він працює, за місцем роботи та проживання характеризується добре, має утриманців, відсутність у справі як пом`якшуючих так і обтяжуючих покарання обставин і призначає йому покарання у виді позбавлення волі. 

Підстав для застосування ОСОБА_5 ст. 69 або ст. 75 КК України, як про це просить захисник, суд не вбачає з огляду на відсутність у провадженні обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи обвинуваченого та його ставлення до вчиненого.

Призначене ОСОБА_5 покарання в межах санкції ст. 336 КК України, у виді позбавлення волі відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, його особі та конкретним обставинам кримінального провадження, таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Звільнення ОСОБА_5 від реального відбування призначеного покарання, не сприятиме досягненню мети такого покарання, якою згідно з ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 50 зазначеного Кодексу є виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Речових доказів та процесуальних витрат у провадженні не має, цивільний позов не заявлено, запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

За наведеного, керуючись ст. 368, 370, 373, 374, 376, 395 КПК України, суд –

у х в а л и в :

ОСОБА_5 визнати винуватим та засудити за ст. 336 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з часу приведення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_13