П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/41628/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С. Місце ухвалення рішення: м. Одеса 	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - Лук`янчук О.В.
суддів - Бітова А.І.
- Ступакової І.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України, в якому позивач просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_3 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не підготовки та не видачі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 та не нарахування і не виплати грошової компенсації вартості неотриманого речового майна за період його служби;
- зобов`язати НОМЕР_3 загін морської охорони Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) підготувати та видати довідку про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , за формою, яка наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що при звільненні з військової служби йому не було виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2026 року у задоволенні заяви НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України про залишення адміністративного позову без розгляду відмовлено.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_3 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не підготовки та не видачі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 та не нарахування і не виплати грошової компенсації вартості неотриманого речового майна за період його служби.
Зобов`язано НОМЕР_3 загін морської охорони Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) підготувати та видати довідку про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , за формою, яка наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2026 року по адміністративній справі № 420/41628/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії; залишити позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 загону морської охорони) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду; у разі, якщо суд апеляційної інстанції дійде до висновку, що ОСОБА_1 позов було подано в межах строку звернення до адміністративного суду, ухвалити нове рішення по суті спору, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що за наявною інформацією, при проходженні позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_1 в період з 24.01.2019 по 24.01.2022, військовою частиною НОМЕР_1 його було забезпечено в повному обсязі всім належним до видачі речовим майном згідно з діючими нормами забезпечення, будь-яких скарг, заяв, рапортів щодо неналежного забезпечення від позивача під час проходження військової служби у зазначений період, а також після його звільнення з військової служби до керівництва військової частини НОМЕР_1 не надходило. З рапортом про підготування та видачі йому довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, нарахування та виплати компенсації за неотримане під час служби речове майно, позивач перед його звільненням з військової служби, до керівництва військової частини НОМЕР_1 не звертався, такий рапорт до керівництва військової частини не надходив, на розгляді не перебував.
Крім того, апеляційній скарзі вказує й про те, що з урахуванням правової позиції Верховного Суду, строк звернення позивача до суду почав спливати з дня, коли позивача було звільнено (24.01.2022) військової служби, а його звернення із заявою з до військової частини НОМЕР_1 про нарахування і виплату грошової компенсації за неотримане речове майно (21.08.2025) не змінює момент , з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації права , і ця дата та дата , коли військова частина НОМЕР_1 надала йому відповідь на його звернення (19.09.2025) не пов`язана з початком перебігу строк у звернення до суду. Позивач ОСОБА_1 своїм правом на звернення до суду протягом місяця після звільнення з військової служби не скористався, а тому строк звернення до суду, визначений частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем був пропущений. Позивач не звертався до суду з заявою про поновлення строку звернення до суду навіть після заяви відповідача про пропуск строку позивачем, також про поважність причин пропуску строку і клопотання про його поновлення позивачем не зазначено , у тому числі і в самій позовній заяві.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2026 р. витребувано у ОСОБА_1 пояснення щодо причин (підстав) пропуску строку з обґрунтуванням їх поважності та наданням на підтвердження цього відповідних доказів. 
Зобов`язано ОСОБА_1 надати витребувані судом пояснення протягом трьох днів з дня вручення ухвали, шляхом направлення на адресу П`ятого апеляційного адміністративного суду: проспект Лесі Українки, 19-21, м. Одеса, поштовий індекс 65039, безпосередньої подачі їх до канцелярії суду або на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1. або через "Електронний суд".
На виконання вимог ухвали суду, представником ОСОБА_1 подані додаткові пояснення у справі, в обгрунтування яких зазначено, що компенсація вартості неотриманого речового майна є компенсаційною виплатою і входить до структури грошового забезпечення, а відтак строк звернення до суду із такою позовною вимогою визначається згідно ст.233 КЗпП України. Частина 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, яка діяла станом на дату звільнення ОСОБА_1 зі служби) не містила будь-яких обмежень стосовно строку звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 24.01.2019 по 24.01.2022.
Наказом командира НОМЕР_3 загону морської охорони Державної прикордонної служби України від 20.01.2022 №24-ОС ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 24.01.2022.
Позивач зазначає, що до звільнення ОСОБА_1 подавав рапорт на виплату такої компенсації та отримання довідки про вартість неотриманого майна. Однак, довідку не було видано, а рапорт залишився без будь-якого реагування.
Позивач зазначає, що у серпні 2025 року звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації вартості неотриманого майна.
У відповідь на свою заяву ОСОБА_1 отримав лист відповідача від 19.09.2025 №06.1.4/П-332/340, у якій відповідач зазначив про те, що арматурна картка ОСОБА_1 зберігалася в управління НОМЕР_3 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) в АДРЕСА_1 , що на даний час перебуває на тимчасово окупованій території України. При цьому в ході бойових дій в місті Маріуполь було захоплено/знищено службові приміщення НОМЕР_3 загону морської охорони, втрачена/знищена службова документація у тому числі арматурні картки обліку предметів речового майна у зв`язку з військовою агресією рф.
У листі також вказано про відсутність можливості підтвердити або спростувати інформацію щодо подачі рапорту, наявності права на компенсацію за неотримане речове майно і виплачу чи невиплату такої компенсації.
Вважаючи відмову протиправною позивач за захистом своїх прав звернувся до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що оскільки у позивача наявне право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, то відповідно позивач має право на отримання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, а тому прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
При цьому, суд вказав, що частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 
Відтак, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався з листа відповідача від 19.09.2025 №06.1.4/П-332/340, а до суду звернувся 16.12.2025 року, тобто в межах строку звернення до суду, з огляду на що, заява відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду задоволенню не підлягає.
Колегія суддів надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апелянта виходить з наступного. 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.
Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із невиплатою позивачу суми грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Отже, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).
Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-XII у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
До таких гарантій належить і продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців, визначене статтею 9-1 Закону № 2011-XII, в тому числі і речове забезпечення військовослужбовців або грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.
Механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) визначено Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (далі - Порядок № 178).
Відповідно до пункту 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: - звільнення з військової служби; - загибелі (смерті) військовослужбовця; - переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини.
Згідно із пунктом 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
На підставі викладеного, суд зазначає, що право на компенсацію вартості за неотримане речове майно за період проходження служби військовослужбовці набувають при звільненні і це право реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
У постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 визначено правову природу компенсації за неотримане речове майно, відповідно до якої речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця, а компенсації за неотримане речове майно слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум, спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.
Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
Також, щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата зазначила, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Отже, чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
А відтак, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.
Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
На підставі частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України обумовлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Суд зауважує, що військовослужбовець після звільнення його з військової служби зберігає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання відповідної заяви. Однак, це не свідчить про можливість подання вказаної заяви на отримання компенсації поза межами будь-яких строків.
Суд наголошує, що чинне законодавство не дозволяє виключити військовослужбовця зі списків особового складу військової частини без його згоди, у разі відсутності повного розрахунку, зокрема компенсації за неотримане речове майно. Це надає можливість останньому впевнитися, що всі фінансові питання з ним були вирішенні до звільнення.
Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.09.2023 у справі № 260/4686/22 та 14.12.2023 у справі № 380/1785/21.
Враховуючи визначену у постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, а також те, що спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання, пов`язані з реалізацією передбачених законом гарантій для військовослужбовця, навіть якщо подання відповідного позову про компенсацію відбувається після його звільнення з публічної (військової) служби, до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України, якою передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.02.2025 по справі № 240/5940/24, від 20.11.2025 по справі № 260/1942/24.
Як встановлено судом та підтверджено усталеною практикою Верховного Суду, грошова компенсація за неотримане речове майно не належить до структури заробітної плати чи грошового забезпечення військовослужбовця, а є окремим видом належних при звільненні сум, пов`язаних з проходженням публічної служби.
Суд ураховує, що Верховний Суд уже сформував висновки щодо застосування норм статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, відповідно до яких у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців (постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20).
Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата у справі № 480/3105/19 вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум. Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця (пункти 50, 51).
Як свідчать матеріали справи, позивача звільнено зі служби 24.01.2022, при звільненні позивачу не було виплачено спірну компенсацію.
Отже, з січня 2022 року позивач обізнаний щодо не нарахування та не виплати йому компенсації за речове майно при звільненні.
Докази щодо подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) про виплату на компенсації вартості за неотримане речове майно за період проходження служби в матеріалах справи відсутні.
Звернення у серпні 2025 р. із заявою про виплату не змінює початку перебігу строку його звернення до суду.
Враховуючи, що позивач з адміністративним позовом звернувся до суду лише 16.12.2025, тобто із пропуском місячного строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас, оскільки виплата компенсації військовослужбовцям за неотримане речове майно, нарахування і виплата повного грошового забезпечення є відносинами щодо проходження публічної служби, то під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону, а саме частини 5 статті 122 КАС України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 380/6200/20, від 26.05.2021 у справі № 380/5093/20, від 24.06.2021 у справі № 380/6442/20.
В поданих поясненнях як на поважні причини пропуску строку, апелянт також посилається на те, що відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії карантину.
Колегія суддів не приймає зазначене посилання апелянта на пункт перший глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, оскільки як було зазначено вище, виплата компенсації військовослужбовцям за неотримане речове майно є відносинами щодо проходження публічної служби, то під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону, а саме частини 5 статті 122 КАС України
Також апелянт вказує й про те, що введення на всій території країни воєнного стану, враховуючи часті і тривалі повітряні тривоги, періодичні відключення електроенергії і відсутність стабільного доступу до мережі інтернет і зв`язку, суттєво ускладнює доступ кожного до правосуддя. В тому числі ускладнює можливість ОСОБА_1 звернутися до відповідача для отримання інформації про повний розрахунок та щодо вартості речового майна, а також звернутися за юридичною допомогою. ОСОБА_1 тривалий час проходив військову службу. Неодноразово приймав участь у бойових діях під час проведення АТО та ООС, у зв`язку з чим йому встановлено статус учасника бойових дій.
Посилання відповідача на повітряні тривоги не можуть бути поважною причиною для поновлення строку, оскільки зазначені обставини щодо повітряних тривог не носили постійного, безперервного характеру, як власне і відключення електроенергії. Доказів зворотнього позивачем або його представником не надано.
Посилання позивача на введення в Україні воєнного стану, а також на те, що він є військовослужбовцем, не може бути беззаперечною підставою для визнання строку пропущеним з поважних причин.
Суд зазначає, що позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до суду із позовом у зв`язку з проходженням військової служби та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку (як-то, факт перебування позивача в зонах проведення бойових дій та безпосереднє залучення його до здійснення функцій із захисту держави під час дії воєнного стану в Україні у відповідний період; перебування позивача на лікуванні, тощо).
В поясненнях лише зазначено про те, що позивач тривалий час проходив військову службу. Неодноразово приймав участь у бойових діях під час проведення АТО та ООС, у зв`язку з чим йому встановлено статус учасника бойових дій.
За відсутності документів, які свідчать про наявність безпосереднього та прямого причинного зв`язку між пропуском позивачем строку звернення до суду і запровадженням в Україні воєнного стану та несенням позивачем військової служби, вказана позивачем причина не може бути визнана судом як поважна причина пропуску строку звернення до суду з цим позовом.
Суд зауважує, що тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судових рішень у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку звернення до адміністративного суду з поважних причин.
Однак, позивачем не надведено доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку.
Водночас, незнання про порушення свого права через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, щодо дотримання процесуальних строків.
Таким чином, особа, яка має намір подати позов, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту позовної заяви, в тому числі процесуальних строків її подачі.
У спірних правовідносинах позивач таких дій не вчинив. Докази зворотного в матеріалах справи відсутні.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі Пелевін проти України (заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі Ашінгдан проти Сполученого Королівства (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).
Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Оцінюючи обставини звернення позивача з позовом до суду в розрізі наведених висновків Європейського суду з прав людини, а також положень частини п`ятої статті 122 КАС України, суд зазначає, що нормою статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача.
При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
До того ж, суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 270 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 щодо грошової компенсації за речове майно відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240, ст. 123 КАС України.
З урахуванням того, що суд дійшов висновку про залишення без розгляду позовних вимог в частині виплати грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, то видача довідки про вартість речового майна ніяким чином не захистить право позивача на отримання грошової компенсації, оскільки довідка є виключно розрахунковим документом для нарахування коштів і самостійно не відновлює порушених майнових прав.
Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до статті 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову без розгляду.
Керуючись ст.ст 308, 310, п. 3 ч. 1 ст. 315, 317, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2026 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 30 червня 2026 року. 

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук 

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова