ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/5891/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників учасників справи:
позивача - Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківськцемент» (далі - ПрАТ «Івано-Франківськцемент», позивач, скаржник) - Іванов А.О. (адвокат), Петраш Ю.Л. (адвокат),
відповідача - Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця» в особі філії, відповідач) - Шукліна О.В. (адвокатка),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ПрАТ «Івано-Франківськцемент»
на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 (головуючий - суддя Мудрий С.М.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 (головуюча - суддя Ходаківська І.П., судді: Владимиренко С.В., Демидова А.М.)

у справі за позовом ПрАТ «Івано-Франківськцемент»
до АТ «Українська залізниця» в особі філії
про визнання права та зобов`язання вчинити дії.
ВСТУП
Спір у справі виник щодо наявності / відсутності підстав для визнання права позивача на слідування власних локомотивів залізничними коліями загального користування та зобов`язання відповідача вчинити дії з відновлення дії дозволу на слідування власних локомотивів позивача залізничними коліями загального користування.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
1.1. ПрАТ «Івано-Франківськцемент» звернулося до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» в особі філії про:
- визнання права позивача на слідування власних локомотивів зі станції «Ямниця» регіональної філії на станцію «Дубівці» регіональної філії та зворотно в рамках перевізного процесу перевезення технологічної сировини у власних та орендованих вагонах;
- зобов`язання АТ «Українська залізниця» в особі філії відновити дію дозволу на слідування власних локомотивів позивача зі станції «Ямниця» регіональної філії на станцію «Дубівці» регіональної філії та зворотно в рамках перевізного процесу перевезення технологічної сировини у власних та орендованих вагонах.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на протиправність та необґрунтованість припинення відповідачем дії дозволу на рух власних локомотивів позивача на залізничних коліях загального користування шляхом направлення листа вих. № Н-10/693 від 02.05.2024.
2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
2.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 15.07.2025, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 14.01.2026 у справі № 910/5891/25, у задоволенні позову відмовив повністю.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. ПрАТ «Івано-Франківськцемент» 30.01.2026 через систему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема, рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 у справі № 910/5891/25 скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

3.2. У касаційній скарзі скаржник також зазначив про орієнтовний розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, які буде заявлено до стягнення за розгляд справи в суді касаційної інстанції, що складає 100 000,00 грн, докази на підтвердження яких будуть надані відповідно до частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1. ПрАТ «Івано-Франківськцемент» у касаційній скарзі з посиланням на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України зазначає таке.
4.1.1. Суди попередніх інстанцій застосували норму права, а саме пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20, від 09.06.2021 у справі № 911/3039/19, від 08.09.2021 у справі № 910/10444/20, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, від 12.01.2022 справі № 520/13586/18 та від 16.02.2022 у справі № 914/1954/20.
4.1.2. Також скаржник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: підпункту 2 пункту 7 статуту АТ «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015; пункту 68 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457; підпункту 6 статті 2 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; пункту 9.12. Правил технічної експлуатації залізниць України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.12.1996; підпункту 20 пункту 4 Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460 (в редакції, чинній на момент припинення дозволу); пункту 20.1 Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ним послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009.
4.1.3. Із посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України скаржник зазначає також про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, а саме: інструкції, накази та листи регіональної філії «Львівська залізниця», графіки руху сировинних поїздів та перевізні документи (залізничні накладні), згідно з якими здійснювався рух сировинних поїздів позивача ділянками колій загального користування; інформаційні довідки щодо кількості виїздів власних локомотивів ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на маршрут Ямниця-Дубівці-Ямниця, щодо фінансових втрат ПрАТ «Івано-Франківськцемент» при перевезенні сировини локомотивами АТ «Українська залізниця», з яких убачається порушене право позивача.
5. Позиція іншого учасника справи
5.1. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу заперечив проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просив касаційне провадження у справі в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України закрити; касаційну скаргу в частині підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, - залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 - без змін.
6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6.1. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності ПрАТ «Івано-Франківськцемент» є виробництво цементу. Також назване Товариство здійснює діяльність щодо добування декоративного та будівельного каменю, вапняку, гіпсу, крейди та глинистого сланцю, виготовлення виробів із волокнистого цементу, будівництво житлових і нежитлових будівель.
6.2. За твердженнями ПрАТ «Івано-Франківськцемент», останнє існує з 1964 року та в різні роки мало також назви «Ямницький цемзавод» (1964 - 1975 роки), «Івано-Франківський цементно-шиферний комбінат» (1975 - 1994 року).
6.3. З метою виробництва продукції позивач, що знаходиться у селі Ямниця Івано-Франківського району Івано-Франківської області (найближча залізнична станція - станція «Ямниця» регіональної філії), використовує у технологічному процесі сировину, яка з часу створення позивача видобувається на належних йому кар`єрах, що розміщені на території села Дубівці Івано-Франківського району Івано-Франківської області, що підтверджується спеціальним дозволом на користування надрами (найближчою залізничною станцією до цих кар`єрів є станція «Дубівці» регіональної філії).
6.4. Перевезення сировини в межах 15-ти кілометрового відрізку залізничних колій загального користування (призначених для здійснення операцій перевізного процесу на залізничному транспорті загального користування) зі станції «Дубівці» до станції «Ямниця» та зворотно з 1964 року здійснювалось належними позивачу на праві власності локомотивами з використанням власних або орендованих залізничних вагонів, в межах реалізації перевізного процесу постачання технологічної сировини власними та орендованими вагонами.
6.5. Транспортування сировини власним залізничним транспортом позивача зі станції «Дубівці» до станції «Ямниця» передбачено проєктом будівництва ПрАТ «Івано-Франківськцемент» та проводиться на постійній основі з 1964 року.
6.6. Як вказує позивач, для перевезення готової сировини останній задіював на постійній основі чотири власні магістральні локомотиви з власними локомотивними бригадами, а саме: ТЕЗЗА - 1 одиниця, 2М62 - 3 одиниці.
6.7. За доводами ПрАТ «Івано-Франківськцемент», з огляду на те, що курсування локомотивів вказаною ділянкою здійснювалось названим Товариством впродовж значного періоду часу (останні 60 років), будь-які документи, які б містили відомості про дату надання погодження (дозволу) на початок їх руху зі станції «Дубівці» до станції «Ямниця» та зворотно у позивача не збереглися. Проте позивач вважає, що такий дозвіл існував, що пояснюється рухом його власних локомотивів коліями загального користування впродовж всього часу з моменту створення підприємства позивача.
6.8. У матеріалах справи міститься копія Порядку руху власного локомотива ТЄЗЗ-А № 0249 ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на ділянці Ямниця- Єзупіль-Дубівці ДГТО «Львівська залізниця», який 21.12.2015 був погоджений ЦРБ № Ц-4-1/53-15 членом правління АТ «Українська залізниця» Михальчуком С.Д.
6.9. Також регіональною філією надавалися ПрАТ «Івано-Франківськцемент» дозволи щодо виконання робіт з сировинними поїздами для забезпечення власних потреб на під`їзних коліях станції Ямниця та станції Дубівці: № 56 від 06.11.2023 (діяв до 06.11.2024), № 58 від 06.11.2023 (діяв до 06.11.2024), № 59 від 06.11.2023 (діяв до 06.11.2024).
6.10. Проте згідно з листом вих. № Н-10/693 від 02.05.2024 Залізниця повідомила ПрАТ «Івано-Франківськцемент» про припинення з 20:00 03.05.2024 дії дозволу на слідування власних локомотивів позивача зі станції «Ямниця» на станцію «Дубівці» та зворотно. У вказаному листі зазначено, що послуги з перевезення сформованих порожніх та завантажених власних вагонів позивача між станціями «Ямниця» та «Дубівці» в подальшому будуть надаватись локомотивами парку АТ «Українська залізниця» на підставі розробленого технологічного процесу та нормативного графіку руху поїздів.
6.11. Позивач 03.05.2024 звернувся з приводу зазначеного листа до голови правління АТ «Українська залізниця» з проханням негайно втрутитися в ситуацію, що склалася, та яка загрожує позивачу істотними та негативними наслідками у веденні технологічного процесу.
6.12. Позивач також направив до регіональної філії лист від 07.05.2024 № 01/255-7/4 з проханням зазначити аргументовані причини таких дій (припинення дії дозволу).
6.13. У відповідь на звернення позивача відповідач згідно з листом від № Н-10/760 від 17.05.2024 повідомив про створення робочої групи для вивчення нормативних та технічних аспектів використання локомотивів позивача на дільниці «Ямниця» - «Дубівці».
6.14. Згідно з наказом № 422/од від 24.05.2024 створена відповідна робоча група, до якої увійшли представники відповідача та позивача.
6.15. У листі Голови робочої групи від 04.06.2024 зазначено, що рух поїздів із власними локомотивами ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на дільниці Ямниця - Дубівці здійснювався відповідно до наказів Львівської залізниці та місцевих інструкцій, а саме:
з 1999 року по 2003 рік - Інструкції про порядок руху власної думпкарної вертушки «Івано-Франківського Цементно-шиферного комбінату» на дільниці Ямниця - Дубівці - Бурштин і тепловоза на дільниці Ямниця - Івано-Франківськ Львівської залізниці, які обслуговуються поїзними бригадами власника, затвердженої НОД-4 Мельничуком В.О.;
з 2003 року по 2013 рік - Інструкції про порядок руху власної думпкарної вертушки ВАТ «Івано-Франківськцемент» на дільниці Ямниця - Дубівці - Бурштин і тепловоза на дільниці Ямниця - Івано-Франківськ Львівської Залізниці, які обслуговуються поїзними бригадами власника, затвердженої ДН-4 Фрунзою В.К.;
з 2013 року по 2016 рік - Інструкції про порядок руху власної думпкарної вертушки ПрАТ «Івано-Франківськцементї» на дільниці Ямниця - Дубівці - Бурштин і тепловозів на перегоні Ямниця - Івано-Франківськ ВП «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» ДТГО «Львівська залізниця», які обслуговуються поїзними бригадами власника, затвердженої начальником ДТГО «Львівська залізниця» Піхом Б.П.;
з 2016 року по 2018 рік - Інструкції про організацію та порядок руху поїздів з власними локомотивами та бригадами ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на дільниці Хриплин - Ямниця - Ходорів, затвердженої в.о. начальника Груником І.С.;
з 2018 року по 2024 рік - Інструкції з організації та порядку руху поїздів з власними локомотивами та бригадами ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на дільницях Хриплив - Ямниця - Ходорів, Ямниця - Ходорів - Стрий, Ямниця - Ходорів - Львів - Клепарів, Ямниця - Чернівці, затвердженої наказом регіональної філії «Львівська залізниця» від 22.06.2018 № 321/од за підписом Крота В.С.
6.16. Накази ДТГО «Львівська залізниця» від 11.03.2011 № 189/Н та від 15.05.2014 № 237/Н регламентували порядок здійснення контролю за виїздом на колії загального користування локомотивів та спеціального рухомого складу інших відомств.
6.17. Виїзд власних локомотивів ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на колії загального користування здійснювався на підставі виданих Залізницею дозволів.
6.18. Комісією АТ «Українська залізниця» в період з листопада 2023 року по квітень 2024 року проведено службову перевірку щодо дотримання вимог нормативних документів, що регламентують роботу власних локомотивів.
6.19. За результатами перевірки комісія дійшла висновку про недотримання вимог пункту 9.12. Правил технічної експлуатації залізниць у частині допуску власних локомотивів на колії загального користування.
6.20. Комісія поставила під сумнів правомірність дій члена правління АТ «Укрзалізниця» Михальчука С.Д. щодо одноосібного погодження Порядку руху власного локомотива ТЕЗЗА № 0249 ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на вказаній дільниці.
6.21. За результатами наради робочої групи з вивчення нормативних та економічних аспектів щодо використання власних локомотивів ПрАТ «Івано-Франківськцемент» під час перевезення технологічної сировини у власних вагонах між станціями «Дубівці» та «Ямниця», оформлених протоколом від 27.06.2024, робоча група вирішила, зокрема, враховуючи вимоги підпункту 20 пункту 4 Положення про Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460 (зі змінами), відновлення перевезень технологічної сировини на вказаній дільниці власними локомотивами відповідно до вимог пункту 9.12 Правил технічної експлуатації залізниць України може бути здійснене після затвердження Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури України порядку обертання власних локомотивів на цій дільниці.
6.22. У вказаному протоколі також вказано, що станом на сьогодні існує один нормативний акт - Порядок руху власного локомотива ПрАТ «Івано-Франківськцемент», схвалений AT «Укрзалізниця» у формі погодження від 21.12.2015 за підписом члена правління Михальчука С.Д. Якщо шукати відповідь стосовно його чинності, то слід взяти до уваги те, що станом на листопад -грудень 2015 року, коли здійснювалось погодження цього порядку, діяло Положення про Міністерство інфраструктури України (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460), в якому згідно з підпунктом 20 пункту 4 до повноважень Міністерства інфраструктури України віднесено питання щодо затвердження Порядку обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць. Разом з тим, Міністерство інфраструктури, як орган, який затвердив Правила технічної експлуатації залізниць України у 1998 році, не вносив будь-яких змін у ці правила.
6.23. За результатами наради робочої групи з вивчення нормативних та економічних аспектів щодо використання власних локомотивів ПрАТ «Івано-Франківськцемент» під час перевезення технологічної сировини у власних вагонах між станціями «Дубівці» та «Ямниця», оформлених протоколом від 16.07.2024, робоча група вирішила, зокрема, розробити та надати проєкт Порядку обертання власних локомотивів ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на коліях загальної мережі залізниць на ділянці Дубівці - Ямниця.
6.24. У матеріалах справи міститься копія проєкту Порядку обертання власних локомотивів ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на коліях загальної мережі залізниць на ділянці Дубівці - Ямниця.
6.25. ПрАТ «Івано-Франківськцемент» у листах неодноразово зверталося до Залізниці про скасування заборони на курсування власних локомотивів у процесі перевезення технологічної сировини, повідомляючи про понесення додаткових та необґрунтованих затрат, на що відповідач повідомив, що використання власних локомотивів у процесі технологічних перевезень сировини можливе після затвердження наведеного вище порядку Міністерством розвитку громад та територій України.
6.26. Згідно з листом вих. № 24457/47/10-24 від 25.12.2024 Міністерство розвитку громад та територій України повернуло Залізниці проєкт Порядку обертання приватних локомотивів при здійсненні перевезень залізничними коліями загального користування, у зв`язку з тим, що законодавством України не передбачено затвердження Міністерством порядку допуску приватних локомотивів разом із зчепленим складом вагонів, а саме, поїздів у розумінні ПТЕ.
6.27. У подальшому позивач згідно з листом від 27.12.2024 звернувся до відповідача з проханням вжити оперативних заходів для усунення неузгоджень у дозвільно-регуляторних документах.
6.28. Згідно з листом вих. № ЦЦМ-11/53 від 24.01.2025 Залізницею запропоновано ПрАТ «Івано-Франківськцемент» укласти договір про надання послуг, пов`язаних з перевезенням технологічної сировини власними локомотивами позивача залізничними коліями загального користування на ділянці Ямниця-Дубівці.
6.29. Позивачем вказаний лист розглянуто та згідно з листом вих. № 01/231-6 від 27.01.2025 повідомлено відповідача про згоду укласти відповідний договір з проханням надати проєкт вказаного договору.
6.30. Проте відповіді на цей лист отримано не було, проєкт договору позивач не отримав, сторонами спору такий договір підписаний не був. 
6.31. Незважаючи на подальші неодноразові звернення позивача до Залізниці (листи вих. № 01/591-6 від 28.02.2025, вих. № 01/1003-6 від 03.04.2025) спірне питання залишилося неврегульованим.
6.32. У зв`язку з продовженням дії заборони на виїзд локомотивів ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на колії загального користування, останнє звернулося з цим позовом до суду.
6.33. Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані, зокрема, тим, що позовні вимоги спрямовані на визнання права позивача на виїзд його локомотивів за межі станцій примикання та слідування таких локомотивів коліями загального користування між станціями «Дубівці» та «Ямниця». Проте затвердження порядку обертання локомотивів на коліях загального користування було віднесено до компетенції Державної адміністрації залізничного транспорту України. Після реорганізації Державної адміністрації залізничного транспорту України АТ «Українська залізниця» не має повноважень як самостійно встановлювати порядок обертання приватних локомотивів на коліях загальної мережі залізниць, так і надавати будь-які дозволи на слідування (обертання) таких локомотивів коліями загального користування. Отже, необґрунтованими є твердження позивача щодо порушення саме АТ «Українська залізниця» принципу заборони суперечливої поведінки з огляду на використання позивачем колій загального користування протягом 60 років, оскільки АТ «Українська залізниця» від дати свого створення є іншим суб`єктом з іншим складом прав, повноважень, якого чинним законодавством не наділено правом самостійно встановлювати порядок обертання приватних локомотивів коліями загальної мережі залізниць України, як була наділена Державна адміністрація залізничного транспорту України. Разом із цим, Порядок обертання приватних локомотивів на коліях загальної мережі залізниць не був затверджений ні Міністерством інфраструктури України, ані Міністерством розвитку громад та територій України. Таким чином, у позивача не виникло права на курсування приватними локомотивами на коліях загальної мережі залізниць на підставі Порядку руху власного локомотива ТЄЗЗ-А № 0249 ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на ділянці Ямниця-Єзупіль-Дубівці ДГТО «Львівська залізниця», погодженого 21.12.2015 членом правління АТ «Українська залізниця» Михальчуком С.Д. Відповідно, відповідач не мав повноважень надавати вказані дозволи.
6.34. Суд апеляційної інстанції у розгляді справи додатково врахував зміст листа Міністерства розвитку громад та територій України від 25.12.2024 № 2445747/10- 24, відповідно до якого орган повідомив таке.
Щодо законодавчого врегулювання питання обороту приватних локомотивів, а також приватних локомотивів з вагонами (поїздів) інформуємо, що Міністерством розроблено проєкт Закону України «Про систему та особливості функціонування ринку залізничного транспорту України», спрямований на створення умов для розвитку конкурентного ринку залізничних перевезень з урахуванням основних вимог законодавства Європейського Союзу (законопроєкт). Останній визначає основні вимоги, обов`язки та права оператора інфраструктури, перевізників, основні вимоги до залізничного рухомого складу, врегульовує діяльність операторів залізничного рухомого складу та володільців рухомого складу, закріплює принцип рівноправного доступу до послуг залізничної інфраструктури, що поширюється на всіх осіб, зацікавлених в отриманні таких послуг, цей принцип гарантується на державному рівні. Законопроєкт схвалений Урядом та зареєстрований у Верховній Раді України (реєстр. № 12142 від 21.10.2024). Після прийняття Закону України «Про систему та особливості функціонування ринку залізничного транспорту України» будуть розроблені підзаконні нормативно-правові акти, зокрема, правила рівноправного доступу до інфраструктури залізничного транспорту загального користування, якими визначатимуться процедури щодо надання доступу перевізниками до інфраструктури залізничного транспорту загального користування, розподілу пропускної спроможності, доступу до об`єктів обслуговування, порядку організації перевезень в умовах конкурентного ринку залізничних перевезень та функціонування, у тому числі, приватних перевізників. Враховуючи викладене, проєкт Порядку обертання приватних локомотивів при здійсненні перевезень залізничними коліями загального користування повертається АТ «Укрзалізниця».
7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції
7.1. Верховний Суд ухвалою від 10.02.2026 відкрив касаційне провадження у справі № 910/5891/25 на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.
7.2. Від ПрАТ «Івано-Франківськцемент» 13.03.2026 надійшли додаткові письмові пояснення по справі, які Суд долучив з огляду на статтю 42 ГПК України до матеріалів справи, та оцінюватиме їх у межах статті 300 ГПК України.
7.3. У судовому засіданні 17.03.2026 Суд оголосив перерву до 07.04.2026. 
7.4. Від ПрАТ «Івано-Франківськцемент» 02.04.2026 надійшли додаткові письмові пояснення по справі, які Суд долучив з огляду на статтю 42 ГПК України до матеріалів справи, та оцінюватиме їх у межах статті 300 ГПК України.
7.5. Від Залізниці 03.04.2026 надійшли додаткові письмові пояснення по справі та додаток до них, які Суд долучив з огляду на статтю 42 ГПК України до матеріалів справи, та оцінюватиме їх у межах статті 300 ГПК України.
7.6. У судовому засіданні 07.04.2026 Суд оголосив перерву до 05.05.2026.
7.7. Від позивача 28.04.2026 до Суду надійшли додаткові пояснення у справі.
7.8. Суд ухвалою від 29.04.2026 у цій справі постановив визначити іншу дату судового засідання та повідомити учасників справи, що розгляд касаційної скарги ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 у справі №910/5891/25 відбудеться 14.05.2026.
7.9. Від відповідача 12.05.2026 до Суду надійшли додаткові пояснення у справі.
7.10. Суд ухвалою, яка занесена до протоколу судового засідання від 14.05.2026 долучив вказані вище додаткові пояснення у справі, з огляду на статтю 42 ГПК України до матеріалів справи, та оцінюватиме їх у межах статті 300 ГПК України.
7.11. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
7.12. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
7.13. Суд з метою сприяння учасникам справи у реалізації ними прав, передбачених ГПК України, ураховуючи характер спірних правовідносин, пояснення, доводи, покликання і заперечення сторін та керуючися принципом рівності сторін, розглянув цю справу у розумні строку.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
8.1. Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у позові, та постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за результатами перегляду рішення суду першої інстанції.
8.2. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
8.3. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
8.4. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, а тому Суд розглядає доводи касаційної скарги у їх взаємній і логічній послідовності.
8.5. Так, скаржник в аспекті повноважень АТ «Українська залізниця» на виконання наданого дозволу на рух приватних залізничних локомотивів ділянки колій загального користування та припинення його дії посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: підпункту 2 пункту 7 статуту АТ «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015; пункту 68 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457; підпункту 6 статті 2 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; пункту 9.12. Правил технічної експлуатації залізниць України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.12.1996; підпункту 20 пункту 4 Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460 (в редакції, чинній на момент припинення дозволу); пункту 20.1 Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ним послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009.
8.6. Щодо доводів касаційної скарги в цій частині, Суд виходить з такого.
8.7. Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
8.8. Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
8.9. Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питання застосування норм права, означених у пункті 8.5. цієї постанови, у контексті спірних правовідносин, враховуючи предмет розгляду цієї справи, відсутні.
8.10. Отже, з огляду на відсутність таких висновків, необхідно з`ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
8.11. Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).
8.12. Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності залізничного транспорту загального користування, його роль в економіці і соціальній сфері України, регламентує його відносини з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, іншими видами транспорту, пасажирами, відправниками та одержувачами вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти з урахуванням специфіки функціонування цього виду транспорту як єдиного виробничо-технологічного комплексу визначає Закон України «Про залізничний транспорт».
8.13. Відповідно до статті 1 Закону України «Про залізничний транспорт»:
- залізничний транспорт - це виробничо-технологічний комплекс підприємств залізничного транспорту, призначений для забезпечення потреб суспільного виробництва і населення країни в перевезеннях у внутрішньому і міжнародному сполученнях та надання інших транспортних послуг усім споживачам без обмежень за ознаками форми власності та видів діяльності тощо; 
- залізниця - відокремлений підрозділ акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування (далі - АТ «Укрзалізниця»), утвореного відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», який здійснює перевезення пасажирів та вантажів у визначеному регіоні залізничної мережі.
8.13.1. За приписами статті 4 Закону України «Про залізничний транспорт» Залізниця є суб`єктом господарювання, який відповідно до закону наділений виключною компетенцією щодо управління процесом перевезень у внутрішньому і міжнародному сполученнях.
8.13.2. Статтею 5 названого Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) унормовано, що магістральні залізничні лінії загального користування та розміщені на них технологічні споруди, передавальні пристрої, що безпосередньо використовуються для забезпечення процесу перевезень, а саме: залізничні станції та колії загального користування, тягові підстанції, контактна мережа та інші пристрої технологічного електропостачання, системи сигналізації, централізації, блокування та управління рухом поїздів, об`єкти і майно, призначені безпосередньо для виконання аварійно-відновлювальних робіт, є державною власністю, закріплюються за АТ «Укрзалізниця» на праві господарського відання та не підлягають приватизації.
АТ «Укрзалізниця» не може відчужувати, передавати в користування, оренду, лізинг, концесію, управління, заставу, вносити до статутного (складеного) капіталу суб`єктів господарювання майно, що є державною власністю та передано АТ «Укрзалізниця» на праві господарського відання, а також вчиняти інші правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна.
8.14. Згідно з пунктом 1 Статуту залізниць України залізничний транспорт загального користування (далі - залізничний транспорт) є однією з базових галузей економіки України, що забезпечує її внутрішні та зовнішні транспортно-економічні зв`язки і потреби населення у перевезеннях. Основною організаційною ланкою на залізничному транспорті є залізниця.
8.15. Пунктом 7 Статуту залізниць України передбачено, що залізниці здійснюють перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти між станціями, відкритими для виконання відповідних операцій.
8.16. Згідно з пунктом 8 Статуту залізниць України перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізницями провадиться у вагонах парку залізниць або орендованих у залізниць, а також у власних вагонах, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності, в тому числі розташованим за межами України. 
8.17. Відповідно до пункту 68 названого Статуту залізничні колії, локомотиви і вагони підприємств повинні утримуватися ними згідно з правилами, затвердженими власниками цих підприємств чи органами, до сфери управління яких вони належать. Локомотиви і вагони, що належать підприємствам і експлуатуються в загальній мережі залізниць, повинні відповідати вимогам Правил технічної експлуатації залізниць України.
8.18. Згідно з пунктом 9.12. Правил технічної експлуатації залізниць України, які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 20.12.1996, локомотиви і вагони, що належать іншим відомствам, підприємствам та організаціям і виходять на колії загальної мережі залізниць, мають відповідати вимогам цих Правил. Порядок обертання такого рухомого складу на коліях загальної мережі залізниць визначається Державною адміністрацією залізничного транспорту України, а порядок виходу локомотивів на станцію примикання - начальником дирекції залізничних перевезень (начальником залізниці).
8.19. Відповідно до Правил технічної експлуатації залізничного транспорту промислових підприємств, затверджених наказом Міністерства промислової політики України від 15.02.2010 № 70: 
- станція примикання - це станція, розташована на магістральній лінії загальної мережі, до якої примикають під`їзні колії промислових підприємств; 
- під`їзна колія - це залізнична колія незагального користування (зовнішня залізнична колія), призначена для перевезень вантажів підприємства, яка з`єднує станцію примикання загальної мережі з промисловою станцією, а за її відсутності - з вантажно розвантажувальною колією або зі стрілочним переводом першого відгалуження внутрішніх залізничних колій.
8.20. Стаття 4 Закону України «Про залізничний транспорт» (у редакції, чинній до 28.06.2015) визначала, що управління залізницями та іншими підприємствами залізничного транспорту, що належать до загальнодержавної власності, здійснюється органом управління залізничним транспортом - Державною адміністрацією залізничного транспорту України, підпорядкованим Міністерству транспорту України.
8.21. Відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» АТ «Укрзалізниця» утворюється як акціонерне товариство, 100% акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття.
8.22. Згідно зі статутом АТ «Укрзалізниця» є юридичною особою, що утворена відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», АТ «Укрзалізниця» є суб`єктом господарювання, акціонерним товариством, 100% акцій якого належить державі, відповідно здійснює підприємницьку діяльність та реалізує власну господарську компетенцію. Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.
8.23. Створення на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України (державної організації з основним видом діяльності - державне управління загального характеру) юридичної особи приватного права - АТ «Укрзалізниця» (товариства, суб`єкта господарювання) має наслідком правонаступництво майнових прав та обов`язків, як це передбачено частиною шостою статті 2 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», однак не передбачає перехід до новоствореного товариства в порядку правонаступництва також і відповідних владних власних чи делегованих повноважень органу управління (такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20).
8.24. Повноваження щодо затвердження порядку виходу локомотивів на станцію примикання та затвердження порядку обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць, віднесено до повноважень Міністерства інфраструктури України (абзаци 19, 20 підпункту 13 пункту 4 Положення про Міністерство інфраструктури України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460), а на момент направлення відповідачем листа № Н-10/693 від 02.05.2024, - до повноважень Міністерства розвитку громад та територій України (абзаци 21, 22 підпункту 20 пункту 4 Положення про Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.215 № 460, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2022 № 1400).
8.25. Як встановили суди попередніх інстанцій, порядок обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць уповноваженим органом не затверджений.
8.25.1. Водночас АТ «Укрзалізниця» не є суб`єктом владних повноважень. Ототожнення у зв`язку з цим організаційно-господарських функцій, які здійснюються в межах своєї компетенції АТ «Укрзалізниця» як суб`єктом господарювання, з владно-управлінськими функціями суб`єкта владних повноважень є помилковим. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.07.2025 зі справи № 904/3926/22.
8.26. Що ж стосується Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ним послуги, на який посилається скаржник, то останній є нормативно-правовим актом, яким встановлені тарифи, збори та плати, що застосовуються на всіх лініях залізниць широкої, вузької та європейської колій мережі залізниць України загального користування, які включені в постійну експлуатацію, для всіх суб`єктів господарювання (фізичних та юридичних осіб), що беруть участь у процесі організації та здійснення перевезень вантажів залізничним транспортом. 
8.27. Водночас Збірник тарифів не врегульовує питання підстав та порядку надання права на використання власних локомотивів для здійснення перевезень вантажів залізничними коліями загального користування. 
8.28. Отже, відповідач є юридичною особою приватного права та не є суб`єктом владних повноважень; до відповідача, як до правонаступника Державної адміністрації залізничного транспорту України, не перейшли владні чи делеговані повноваження органу управління, зокрема, щодо затвердження порядку обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць. Такими повноваженнями було наділене Міністерство інфраструктури України (у подальшому Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України), проте відповідний порядок уповноваженим органом не затверджений, надання відповідачем дозволів іншим юридичним особам на обертання власних локомотивів на коліях загального користування жодним нормативно-правовим актом не перебачено.
8.29. З огляду на викладене вище, суди попередніх інстанцій дійшли заснованого на законі висновку про те, що права позивача відповідачем не порушені, а документи, на які посилається позивач (накази, інструкції тощо), не можуть вважатися належною правовою підставою для визнання за позивачем права на обертання власних локомотивів на коліях загального користування, оскільки надані позивачем документи не є нормативно-правовими актами у розумінні Закону України «Про нормотворчу діяльність».
8.29.1. Верховний Суд також виходить з того, що позивач не довів факту безстроковості у нього «дозволу», наявності письмового дозволу на обертання власних локомотивів на коліях загального користування, виданого компетентним органом у межах та спосіб, передбачені Законом.
8.30. Верховний Суд у постанові від 18.01.2023 у справі № 580/1300/22 та від 13.02.2024 у справі № 914/2585/21(914/799/23) сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань», що, головним чином, походить від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. 
8.30.1. Умови застосовності принципу легітимного очікування знаходять своє відображення у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування цього принципу: вимога, яка ґрунтується на чіткому положенні національного законодавства (справа «Сук проти України»); вимога майнового характеру, яка ґрунтується на правовому акті, що має під собою вагомі юридичні підстави (справи «Стретч проти Сполученого Королівства», «Федоренко проти України»); вимога, яка ґрунтується на остаточному судовому рішенні (справа «Пономарьов проти України»). Потрібно враховувати й те, що для того, щоб з`явились легітимні очікування, законодавство має бути досить чітким (справа «Портянко проти України»).
8.30.2. Водночас легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства). Обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги). Проте наявності такого правового підґрунтя позивачем у спірних правовідносинах не зазначено і належним чином не обґрунтовано, а тому і підстав стверджувати про порушення легітимних очікувань ПрАТ «Івано-Франківськцемент» у даному випадку немає. Відповідач не може бути примушений до виконання обов`язку, який не встановлений законом (включаючи загальні конституційні принципи, природні права) або договором.
8.30.3. Суд також виходить з принципу недопустимості отримання вигоди від власної протиправної поведінки: позивачем не доведено, а судами не встановлено обставин звернення позивача до компетентного органу для отримання письмового дозволу на обертання власних локомотивів на коліях загального користування.
8.31. В аспекті вимог до «якості» закону, застосування принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації», то Суд, жодним чином не заперечуючи того, що: Державна адміністрація залізничного транспорту України (як уповноважений орган до 28.06.2015), не затвердила порядок обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць, а у подальшому такий порядок не затвердили Міністерство інфраструктури України та Міністерство розвитку громад та територій України; проєкт Закону України «Про систему та особливості функціонування ринку залізничного транспорту України», спрямований на створення умов для розвитку конкурентного ринку залізничних перевезень з урахуванням основних вимог законодавства Європейського Союзу, не був прийнятий; Порядок руху власного локомотива ТЄЗЗ-А № 0249 ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на ділянці Ямниця- Єзупіль-Дубівці ДГТО «Львівська залізниця» був погоджений 21.12.2015 ЦРБ № Ц-4-1/53-15 членом правління АТ «Українська залізниця» Михальчуком С.Д., правомірність дій якого у подальшому поставлена під сумнів (з огляду на те, що станом на листопад-грудень 2015 року питання щодо затвердження порядку обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць було віднесено до повноважень Міністерства інфраструктури України); позивач тривалий час здійснював виїзд власних локомотивів ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на колії загального користування; Залізниця повідомила ПрАТ «Івано-Франківськцемент» про припинення дії дозволу на слідування власних локомотивів позивача зі станції «Ямниця» на станцію «Дубівці» та зворотно, - водночас зазначає про те, що у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права правозастосовчий орган має тлумачити норму на користь невладного суб`єкта, якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування. У цій справі, як встановили суди попередніх інстанцій, відповідач є юридичною особою приватного права та не є суб`єктом владних повноважень; до відповідача, як до правонаступника Державної адміністрації залізничного транспорту України, не перейшли владні чи делеговані повноваження органу управління, зокрема, щодо затвердження порядку обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць та / або видачі дозволів іншим юридичним особам на обертання власних локомотивів на коліях загального користування.
8.32. Таким чином, підстава касаційного оскарження, обґрунтована скаржником з посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.
8.33. Скаржник також посилається на те, що суди попередніх інстанцій застосували норму права, а саме пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20, від 09.06.2021 у справі № 911/3039/19, від 08.09.2021 у справі № 910/10444/20, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, від 12.01.2022 справі № 520/13586/18 та від 16.02.2022 у справі № 914/1954/20.
8.34. У наведеному аспекті скаржник посилається на докрину «venire contra factum proprium» (заборону суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). За доводами скаржника, у спірних правовідносинах відповідач своєю тривалою та послідовною поведінкою дав зрозуміти позивачу, що рух його локомотивів коліями загального користування відповідає вимогам нормативно-правових актів у сфері залізничного транспорту; позивач має право отримувати транспортні послуги по перевезенню сировинних поїздів з використанням власних локомотивів та вагонів на відповідній ділянці відповідно до дозволу, наданого Державною адміністрацією залізничного транспорту України; відповідач, як правонаступник названої адміністрації, своєю поведінкою дав позивачу очевидні підстави вважати, що не має наміру припиняти наданий дозвіл чи оскаржувати його.
8.35. Щодо наведеного Суд зазначає таке.
8.36. Цивільний кодекс України регламентує особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, та не поширюється на майнові відносини, засновані на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні.
8.37. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.
8.38. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
8.39. В основі доктрини «venire contra factum proprium» лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (такі висновки викладені, у тому числі, у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник).
8.40. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України). 
8.41. Водночас Суд зазначає, що у суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
8.42. Отже, стандарт поведінки повинен мати певне правове підґрунтя, відповідно перебуває у безпосередньому взаємозв`язку з наявністю в особи прав (повноважень) та / або обов`язків. 
8.43. Якщо особа не має певних прав (повноважень) та /або обов`язків у правовідносинах, то докрина «venire contra factum proprium» не може бути застосовна, оскільки особа не уповноважена в таких правовідносинах на «стандарт поведінки» (в його позитивному аспекті), протилежним до якого є, зокрема, «суперечлива поведінка».
8.44. Як зазначено вище (пункт 8.28), відповідач не є тією особою, яка уповноважена на затвердження порядку обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць та / або на видачу дозволів іншим юридичним особам на обертання власних локомотивів на коліях загального користування. До функцій відповідача належить організація та планування господарської діяльності, зокрема з перевезення вантажів, у межах яких відповідач не наділений адміністративною процесуальною дієздатністю. Щодо посилання скаржника на наявність дозволу, наданого Державною адміністрацією залізничного транспорту України, то позивачем не доведено, а судами не встановлено обставин видачі позивачу та наявності такого дозволу.
8.45. Питання правомірності прийняття Порядку руху власного локомотива ТЄЗЗ-А № 0249 ПрАТ «Івано-Франківськцемент» на ділянці Ямниця- Єзупіль-Дубівці ДГТО «Львівська залізниця» (який 21.12.2015 був погоджений ЦРБ № Ц-4-1/53-15 членом правління АТ «Українська залізниця» Михальчуком С.Д.), не є предметом спору у цій справі. 
8.46. Висновки, на неврахування яких посилається скаржник, не суперечать висновкам, яких дійшли суди попередніх інстанцій у цій справі про відсутність з боку відповідача суперечливої поведінки у розумінні доктрини «venire contra factum proprium», з урахуванням встановлених судами обставин.
8.47. Отже, підстава касаційного оскарження, обґрунтована скаржником з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, у цьому випадку, не отримала свого підтвердження, а тому підстави для скасування / зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
8.48. Стосовно підстави касаційного оскарження, визначеної позивачем з посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України в його взаємозв`язку з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України, Суд зазначає таке.
8.49. Верховний Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
8.50. Суд зауважує, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Така правова позиція є послідовною та сталою, і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах: від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19; від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, від 02.12.2021 у справі № 922/3363/20, від 16.12.2021 у справі № 910/18264/20; від 13.01.2022 у справі № 922/2447/21.
8.51. Проте, як вже зазначалося вище, підстава касаційного оскарження (пункти 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України), наведена позивачем у касаційній скарзі, у цьому випадку не отримала свого підтвердження.
8.52. Водночас переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», а не «факту», отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
8.53. Зі змісту судових рішень вбачається, що у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку наданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та / або заперечення і які мають значення для розгляду цього господарського спору, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватися не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам (зокрема й тих, на які посилається позивач у касаційній скарзі) є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.
8.54. Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, в тій частині, яка узгоджується з вказаними вище міркуваннями Верховного Суду, наведеними у цій постанові.
8.55. Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.
8.56. Верховний Суд також зауважує, що міра до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною залежно від характеру рішення.
8.57. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
8.58. Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
9.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
9.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
9.3. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому касаційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
10. Судові витрати
10.1. Судові витрати позивача, пов`язані з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника, оскільки Верховний Суд касаційну скаргу позивача залишає без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківськцемент» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 у справі №910/5891/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов

Постанова прийнята з окремою думкою судді Власова Ю.Л.