ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 440/8087/25
адміністративне провадження № К/990/8403/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Дашутіна І. В.,
суддів Загороднюка А. Г., Соколова В. М.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.10.2025, ухвалене суддею Сич С. С., та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2026, ухвалену колегією суддів у складі Ральченка І. М., Катунова В. В., Подобайло З. Г., у справі № 440/4087/25 за позовом приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування подання, визнання протиправним та скасування наказу,
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
Приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України (далі - МЮУ), в якій просила:
- визнати протиправним та скасувати подання Департаменту державної виконавчої служби МЮУ від 28.04.2025 № 59833/20.4.1/33-25 про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області ОСОБА_1.;
- визнати протиправним та скасувати наказ МЮУ від 08.05.2025 № 887/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1".
Заявлений позов позивачка обґрунтувала тим, що під час притягнення її до дисциплінарної відповідальності відповідач не дотримався встановленої законом процедури, оскільки, на її думку, позапланові перевірки приватних виконавців можуть проводитися виключно на підставі письмових звернень учасників виконавчого провадження, тоді як у спірних правовідносинах така перевірка ініційована за зверненням особи, яка не є учасником спірного виконавчого провадження.
Крім того, позивачка зазначає, що МЮУ, приймаючи оскаржуваний наказ, мало встановити, у чому саме полягає грубість допущеного порушення та які негативні наслідки воно спричинило. Позивачка акцентує увагу на тому, що учасники відповідного виконавчого провадження зі скаргами не зверталися, дії приватного виконавця у судовому порядку не оскаржувалися. Особа, яка ініціювала звернення щодо проведення перевірки, у подальшому його відкликала та просила не проводити відповідну перевірку. Тому відсутні ознаки грубого порушення та істотних негативних наслідків, але такі обставини не були враховані.
Не погодилася позивачка і з висновками відповідача щодо суті встановленого порушення, зазначаючи, що відповідно до вимог законодавства розмір основної винагороди приватного виконавця визначається виходячи із суми, що підлягає стягненню, а не фактично стягнутої суми, що, на її думку, свідчить про відсутність у її діях порушень.
Полтавський окружний адміністративний суд рішенням від 09.10.2025, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2026, у задоволенні позову відмовив.
Суди попередніх інстанцій зазначили про відсутність порушень процедури притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності. Під час дії воєнного стану на території України дійсно не передбачено проведення планових та позапланових перевірок діяльності приватних виконавців, однак у такий період контроль та перевірка дотримання приватним виконавцем вимог законодавства щодо примусового виконання рішень здійснюється шляхом проведення моніторингу відомостей з автоматизованої системи виконавчого провадження. При цьому, наявність скарги від учасників виконавчого провадження для проведення такого моніторингу взагалі не вимагається.
Суди вказали, що визначення ознак грубого порушення законодавства приватним виконавцем є дискреційним повноваженням членів Дисциплінарної комісії приватних виконавців та МЮУ.
Також суди попередніх інстанцій погодилися з висновками МЮУ про наявність порушення позивачем вимог законодавства щодо примусового виконання рішень, оскільки основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, якщо такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення. Основна винагорода приватного виконавця стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.
Водночас у спірному виконавчому провадженні, боржник самостійно перерахував кошти стягувачу, тоді як безпосередньо приватний виконавець не стягував з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, а тому були відсутні підстави для стягнення основної винагороди.
Суди попередніх інстанцій під час розгляду справи встановили:
ОСОБА_1 є приватним виконавцем виконавчого округу Кіровоградської області, що підтверджується посвідченням приватного виконавця № 0903, виданим Міністерством юстиції України 29.11.2022.
На виконанні у приватного виконавця ОСОБА_1. перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису № 4153, виданого 11.12.2020 приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Старовойтовим О. С., про стягнення з Приватного підприємства ім. Зубковського на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛНЗ» заборгованості в розмірі 6877033,45 грн.
Постановою від 02.07.2021 приватний виконавець ОСОБА_1. відкрила вказане виконавче провадження.
Того ж дня приватний виконавець ОСОБА_1. ухвалила постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 687703,35 грн, а також постанову про арешт майна боржника.
01.12.2021 до приватного виконавця ОСОБА_1. надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛНЗ» про закінчення виконавчого провадження в порядку пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з тим, що заборгованість було погашено.
01.12.2021 приватний виконавець ОСОБА_1. ухвалила постанову про закінчення виконавчого провадження, відповідно до якої також припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
Заявою від 20.06.2024 приватний виконавець ОСОБА_1. звернула до примусового виконання вказану вище постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 02.07.2021.
На підставі вказаної заяви 24.06.2024 приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Гуріна Тетяна Вікторівна відкрила виконавче провадження № НОМЕР_2 щодо стягнення з Приватного підприємства ім. Зубковського основної винагороди приватного виконавця у розмірі 687703,35 грн.
У виконавчому провадженні № НОМЕР_2 на рахунок приватного виконавця Гуріної Т. В. для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам надійшли кошти в розмірі 687703,35 грн, які перераховані приватному виконавцю ОСОБА_1. платіжними інструкціями від 23.10.2024 № 16165, від 11.10.2024 № 15709.
ТОВ «ЄВРОВЕКТОР ПЛЮС» направило до МЮУ скаргу від 01.11.2024 на дії приватних виконавців ОСОБА_1. та Гуріної Т. В.
МЮУ направило приватному виконавцю ОСОБА_1. запит від 16.12.2024 № 173502/20.4.1/33-24 щодо надання інформації та копій матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1.
ТОВ «ЄВРОВЕКТОР ПЛЮС» подало до МЮУ заяву від 17.12.2024 про залишення скарги без розгляду.
Приватний виконавець ОСОБА_1. направила до Департаменту державної виконавчої служби МЮУ лист від 20.12.2024 щодо надання пояснень та копії матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1 на 107 аркушах.
Листом МЮУ від 23.01.2025 № 10195/199751-33-24/20.4.1 повідомлено ТОВ «ЄВРОВЕКТОР ПЛЮС» про те, що його скарга від 01.11.2024 залишена без розгляду на підставі звернення від 17.12.2024.
Департамент державної виконавчої служби МЮУ підготував подання про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області ОСОБА_1. №59833/20.4.1/33-25 від 28.04.2025, в якому просив погодити подання про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області ОСОБА_1. строком на один місяць на підставі підпункту 4 пункту 61 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Указане подання було обґрунтоване тим, що згідно з відомостями автоматизованої системи виконавчого провадження та пояснень приватного виконавця ОСОБА_1. встановлено, що приватний виконавець, незважаючи на те, що у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 кошти з боржника на користь стягувача фактично приватним виконавцем не стягувались, вжила заходи щодо примусового стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у сумі 687703,35 грн, чим порушила вимоги частини п`ятої статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", відповідно до якої основна винагорода стягується пропорційно до фактично стягнутої суми, а також частини 11 цієї статті Закону щодо недопущення стягнення з боржника додаткової винагороди.
На підставі подання Департаменту державної виконавчої служби МЮУ від 28.04.2025 № 59833/20.4.1/33-25 прийнято наказ МЮУ № 887/7 від 08.05.2025 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1", яким зупинено діяльність приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області ОСОБА_1. строком на один місяць (пункт 1).
В обґрунтування вказаного наказу зазначено, що встановлені порушення свідчать про те, що приватний виконавець при здійсненні своєї діяльності не дотримується принципу та засад законності, передбачених пунктом 2 частини першої статті 4 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та пункту 3 частини першої статті 2 Закону України "Про виконавче провадження". Зазначене має ознаки грубого порушення приватним виконавцем законодавства з примусового виконання рішень.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
Позивач, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, звернулася до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.10.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2026 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Підставою касаційного оскарження скаржником визначено пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування положень статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» у взаємозв`язку із пунктом 12 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 726) за обставин погашення боржником заборгованості напряму стягувачу після відкриття виконавчого провадження, яке у зв`язку із цим завершено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Скаржник акцентує увагу, що у цій справі виконавче провадження було завершено на підставі заяви стягувача відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. 
У цьому зв`язку приватний виконавець підкреслює, що ним було проведені всі виконавчі дії з метою примусового виконання, спрямовані на повне та фактичне виконання виконавчого документу, що спростовує висновки судів попередніх інстанцій про добровільне виконання вимог виконавчого документа боржником.
На переконання скаржника, не може йти мови про будь-яке добровільне виконання виконавчого документа після відкриття виконавчого провадження щодо його примусового виконання, у межах якого приватним виконавцем здійснено усі необхідні виконавчі дії з метою примусового виконання цього рішення суду, а боржниками рішення суду виконано в повному обсязі внаслідок примусових дій, вчинених приватним виконавцем, а не добровільно.
Наголошуючи на тому, що виконавче провадження у спірних правовідносинах закрито саме з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункт 9 частини першої статті 39 Закону «Про виконавче провадження»), а постанова про закриття виконавчого провадження не оскаржувалася учасниками виконавчого провадження, касатор наполягає на тому, що за таких обставин має право на повний розмір основної винагороди, яка за своїм призначенням є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення.
МЮУ подало відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти викладених у ній доводів та просить відмовити у її задоволенні, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.
Відповідач наполягає, що сума основної винагороди приватного виконавця, визначена у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута, оскільки право приватного виконавця на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному обсязі чи частково внаслідок дій приватного виконавця.
Приймаючи до уваги той факт, що у спірному виконавчому провадженні кошти боржник добровільно та самостійно перерахував на рахунок стягувача, відсутні підстави вважати, що заходи примусового виконання призвели до повного або часткового виконання виконавчого документа, а тому приватний виконавець не мала права на отримання основної винагороди.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції, та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
Спір у цій справі виник у зв`язку з притягненням приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності у вигляді зупинення його діяльності строком на один місяць за грубе порушення вимог законодавства про примусове виконання рішень.
Підставою для застосування дисциплінарного стягнення, на думку відповідачів, стало те, що приватний виконавець пред`явив до примусового виконання постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця в порушення вимог статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», а саме без здійснення дій щодо фактичного виконання рішення суду.
Суди попередніх інстанцій, розглядаючи спір, підтримали позицію відповідачів про наявність підстав для притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, дійшовши висновку, що останній допустив порушення вимог статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Отже, ключове питання, яке потребує відповіді у цьому спорі, чи має право приватний виконавець на отримання основної винагороди за обставин погашення боржником заборгованості безпосередньо стягувачу (оминаючи перерахування коштів на відповідний рахунок приватного виконавця) після відкриття виконавчого провадження, яке у зв`язку із цим завершено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).
Колегія суддів перевірила у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробила такі висновки.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 5 Закону 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII (далі - Закон № 1403-VIII).
Аналогічна норма закріплена і в частині першій статті 1 Закону № 1403-VIII, відповідно до якої примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом 1404-VIII випадках - на приватних виконавців.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону 1404-VIII, яка визначає початок примусового виконання, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, а згідно з частиною четвертою статті 27 цього ж Закону державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Згідно з частинами першою та другою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Водночас якщо примусове виконання рішення здійснює приватний виконавець, то згідно з частиною першою, третьою статті 31 Закону № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода у вигляді, зокрема, відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
При цьому, частиною третьою статті 45 Закону № 1404-VIII встановлено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
Відповідно до раніше сформованих Верховним Судом висновків основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону № 1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюються окремими правовими нормами (зокрема, постанови від 29.01.2021 у справі № 640/13434/19, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20 тощо).
Статтею 31 Закону № 1403-VIII унормовано загальні правила для нарахування та стягнення винагороди приватного виконавця, зокрема такі:
1) винагорода сплачується приватному виконавцю за вчинення виконавчих дій (частина перша цієї статті);
2) винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової (частина друга);
3) основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом (частина третя цієї статті);
4) розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина третя цієї статті);
5) основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів (частина четверта цієї статті);
6) якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина п`ята цієї статті);
7) приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина восьма цієї статті);
8) угодою між приватним виконавцем та стягувачем може бути передбачено додаткове авансування витрат виконавчого провадження та додаткова винагорода приватного виконавця. Приватному виконавцю забороняється укладати угоди з метою зміни розміру основної винагороди (частина восьма цієї статті);
9) стягнення з боржника додаткової винагороди приватному виконавцю, а також додаткових витрат, крім визначених Міністерством юстиції України, не допускається (частина одинадцята).
У постановах від 08.02.2023 у справі № 160/26568/21, від 03.03.2020 у справі № 260/801/19, від 28.10.2020 у справі № 640/13697/19, від 21.01.2021 у справі № 160/5321/20, від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20, від 11.08.2021 у справі № 500/2190/18 Верховний Суд сформував та дотримувався правового висновку, відповідно до якого сума основної винагороди приватного виконавця, визначена у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання судового рішення у випадках коли дії виконавця не призвели до виконання рішення, або призвели до неповного виконання відповідного виконавчого документа, оскільки право приватного виконавця на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному обсязі чи частково внаслідок дій приватного виконавця.
У наведених постановах Верховний Суд дійшов такого висновку на підставі аналізу норм частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону № 1403-VIII у системному зв`язку із чинним на той час пунктом 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 (далі - Порядок № 643), прийнятого на виконання статей 13 та 31 Закону № 1403-VIII, яким встановлено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII, одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
На підставі наведеного Верховний Суд виходив з того, що основна винагорода приватного виконавця за своїм призначенням є винагородою за вчинення заходів з примусового виконання виконавчого документу лише за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання виконавчого документу, і стягується з боржника у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум (зокрема, постанови Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 160/26568/21, від 23.07.2023 у справі № 640/28577/21 тощо).
У постановах від 08.02.2023 у справі № 160/26568/21, від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20 Верховний Суд виснував, що стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру вже після завершення виконавчого провадження (в тому числі в разі повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження) за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося, є неможливим в силу положень статті 31 № 1403-VIII та пункту 19 Порядку № 643, оскільки приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми постанови Верховного Суду.
Покликаючись головним чином при вирішенні цього спору на правові висновки Верховного Суду, викладених у постановах від 03.03.2020 у справі № 260/801/19 та постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 640/13697/19, суди обох інстанцій залишили поза увагою відмінність обставин, встановлених у межах вказаних справ від обставин справи, що розглядається, встановленню яких суди не приділили належної уваги.
Так, у справі № 260/801/19 виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі його заяви у відповідності до частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, що в силу приписів частини п`ятої статті 37 цього ж Закону не позбавляє права стягувача повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, а в справі № 640/13697/19 судами встановлено неповне виконання приватним виконавцем виконавчого документу.
У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій, виснувавши, що вказані у виконавчому документі суми не були стягнуті з боржника безпосередньо приватним виконавцем у виконавчому провадженні, не були зараховані на рахунок приватного виконавця та в подальшому перераховані ним у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки, не досліджували ані змісту заяви стягувача про закінчення виконавчого провадження, ані постанови приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження на підставі такої зави стягувача стосовно визначення підстави для його закінчення.
Колегія суддів акцентує увагу, що наслідки повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII є суттєво відмінними від наслідків закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення згідно з виконавчим документом. Так, якщо повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених статтею 37 Закону № 1404-VIII, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених законом, то у випадку закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, та не може бути розпочате знову, (частина третя статті 37 та частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII), арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного державного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання виконавчого документу та проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі, зокрема, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону) частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено виключення, відповідно до якого у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону виконавчий збір не стягується , якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
У цій справі суди попередніх інстанцій не встановили факту виконання боржником рішення суду до відкриття виконавчого провадження.
Матеріалами справи підтверджується, що у цьому спорі стягувач не подавав заяву про повернення виконавчого документу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, а натомість - подав заяву про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 39 вказаного Закону, а приватний виконавець, своєю чергою, відповідною постановою закрив виконавче провадження саме на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).
При цьому суди попередніх інстанцій не з`ясовували чи оскаржувалася учасниками виконавчого провадження постанова приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII з мотивів незгоди з такою підставою закінчення виконавчого провадження.
Із змісту оскаржуваних судових рішень слідує, що суди попередніх інстанцій не досліджували повноту вчинення приватним виконавцем виконавчих дій, необхідних для примусового виконання рішення суду, на підставі виконавчого провадження, матеріали якого долучені до матеріалів справи. Суди попередніх інстанцій не вивчали хронологію дій як приватного виконавця, так і учасників виконавчого провадження, починаючи з відкриття виконавчого провадження та завершуючи його закінченням, а також не встановлювали їх взаємозв`язку та не визначали, які з них в кінцевому результаті призвели до закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повним фактичним виконанням виконавчого документу.
У цьому контексті колегія суддів акцентує увагу, що спірне виконавче провадження було порушене з метою примусового виконання вчиненого нотаріусом виконавчого напису, здійсненого на фінансовій аграрній розписці.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про аграрні розписки», фінансова аграрна розписка - це аграрна розписка, що встановлює безумовне зобов`язання боржника сплатити грошову суму, розмір якої визначається за погодженою боржником і кредитором формулою з урахуванням цін на сільськогосподарську продукцію у визначеній кількості та якості. Виконання боржником зобов`язань за фінансовими аграрними розписками здійснюється лише в безготівковій формі.
Стаття 7 Закону України «Про аграрні розписки» визначає, що аграрна розписка встановлює забезпечення виконання зобов`язань боржника за аграрною розпискою заставою його майбутнього врожаю. Предметом такої застави може бути виключно майбутній врожай сільськогосподарської продукції.
Застава майбутнього врожаю сільськогосподарської продукції за аграрною розпискою наділяє кредитора правом у разі невиконання боржником зобов`язання за аграрною розпискою у порядку примусового виконання зобов`язання боржника за аграрною розпискою одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майбутнього врожаю сільськогосподарської продукції переважно перед іншими кредиторами цього боржника за аграрною розпискою. Задоволення вимог кредитора за аграрною розпискою за рахунок заставленого майбутнього врожаю сільськогосподарської продукції здійснюється за вибором кредитора за аграрною розпискою у будь-який спосіб, не заборонений законом, у тому числі шляхом передачі йому права власності на предмет застави в рахунок погашення майнового зобов`язання боржника за товарною аграрною розпискою, наділення кредитора за аграрною розпискою правом доростити заставлений майбутній врожай сільськогосподарської продукції, зібрати врожай сільськогосподарської продукції самостійно або уповноваженою ним особою та погасити майнове зобов`язання боржника за товарною аграрною розпискою шляхом набуття права власності на таку зібрану (вирощену) сільськогосподарську продукцію або погасити грошове зобов`язання боржника за фінансовою аграрною розпискою шляхом укладення договору купівлі-продажу заставленої сільськогосподарської продукції з іншою особою - покупцем (у тому числі шляхом укладення договору на публічних торгах) з отриманням у рахунок виконання зобов`язань боржника за аграрною розпискою плати за таким договором.
Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про аграрні розписки», у разі невиконання боржником за аграрною розпискою зобов`язань за аграрною розпискою у вказаний у ній строк кредитор за аграрною розпискою має право звернутися до особи, уповноваженої вчиняти нотаріальні дії, за вчиненням виконавчого напису, який підлягає негайному виконанню і на підставі якого орган або особа, що здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів протягом семи днів забезпечує передачу кредитору за аграрною розпискою предмета застави аграрної розписки.
Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі Інструкція № 512/5), містить спеціальні норми, що стосуються порядку виконання виконавчого напису нотаріуса, здійсненого саме на фінансовій аграрній розписці.
Відповідно до пункту 2 розділу ХІ Інструкції № 512/5, протягом семи днів з дня відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого напису нотаріуса, вчиненого на аграрній розписці, виконавець забезпечує передачу кредитору за аграрною розпискою предмета застави аграрної розписки.
Відповідно до пункту 3 розділу ХІ Інструкції № 512/5, виконання виконавчого напису нотаріуса, вчиненого на аграрній розписці, у якому зазначено суму коштів, що підлягає стягненню, здійснюється в порядку, передбаченому статтею 51 Закону України "Про виконавче провадження".
Постанова про арешт майна боржника, яке є предметом застави аграрної розписки, виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження.
Про проведення опису предмета застави аграрної розписки і накладення на нього арешту виконавець виносить постанову про опис та арешт майна боржника. Під час проведення опису та арешту предмета застави аграрної розписки виконавець оголошує заборону розпоряджатися ним, вилучає його у боржника (у разі коли врожай зібрано) та передає на зберігання стягувачу, про що зазначається у постанові про опис та арешт майна боржника.
Предмет застави аграрної розписки передається на зберігання стягувачу під підпис в постанові про опис та арешт майна боржника. Копії постанови про опис та арешт майна боржника видаються боржнику та стягувачу.
Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, фактично застосували до спірних правовідносин загальний порядок примусового виконання рішень, не врахувавши при цьому, що виконання виконавчого напису нотаріуса, вчиненого на аграрній розписці, врегульовано спеціальними нормами законодавства, які встановлюють відмінний від класичного механізм задоволення вимог стягувача.
Зокрема, правова природа фінансової аграрної розписки полягає у поєднанні грошового зобов`язання боржника із його забезпеченням виключно за рахунок застави майбутнього врожаю. Така конструкція обумовлює, що, попри формальне визначення грошового характеру зобов`язання, реалізація права кредитора у примусовому порядку відбувається не шляхом безпосереднього стягнення грошових коштів з боржника, а через звернення стягнення на предмет застави - майбутній врожай сільськогосподарської продукції.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що з 01.01.2022 набула чинності нова редакція Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 726), де Кабінетом Міністрів України, якому частиною третьою статті 31 Закону № 1403-VIII законодавцем делеговано повноваження встановлювати розмір основної винагороди приватного виконавця, визначено такий розмір у пункті 12 Порядку № 643, відповідно до якого розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
При цьому, варто мати на увазі, що норми частини п`ятої статті 31 Закону № 1403-VIII, якими визначено, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів), не змінювалися у зв`язку із викладенням Порядку № 643 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.04.2021 № 726.
З урахуванням зазначеного, суди попередніх інстанцій не здійснили належного аналізу законодавства, що підлягало застосуванню до спірних правовідносин, у взаємозв`язку з особливостями виконання виконавчих документів, вчинених на аграрній розписці.
Зокрема, суди не з`ясували, чи є у таких правовідносинах рух грошових коштів через рахунок виконавця обов`язковим елементом виконання, чи, навпаки, з урахуванням спеціального правового режиму виконання аграрних розписок, задоволення вимог кредитора може здійснюватися за рахунок предмета застави або іншим способом, передбаченим законом, у тому числі шляхом безпосереднього виконання зобов`язання боржником перед стягувачем.
Своєю чергою, такі обставини дозволили би сформулювати належний висновок, чи вчиняв приватний виконавець будь-які дії, спрямовані на звернення стягнення на предмет застави, який фактичний обсяг його участі у виконанні зобов`язання та чи існує причинно-наслідковий зв`язок між діями виконавця та погашенням заборгованості, що зумовлює наявність підстав для стягнення основної винагороди приватного виконаВця.
Як наслідок, ключове правове питання у цій справі, а саме, чи пов`язана можливість стягнення приватним виконавцем основної винагороди із вчиненням ним безпосередніх дій щодо фактичного виконання рішення, яке є предметом виконавчого провадження, судами попередніх інстанцій залишилося невирішеним.
З огляду на наведене, Верховний Суд вважає передчасними висновки судів попередніх інстанцій про наявність в діях приватного виконавця ОСОБА_1. порушень вимог статті 31 Закону № 1403-VIII під час пред`явлення до примусового виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця, та відповідно про протиправність притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності за грубе порушення вимог законодавства про примусове виконання рішень, оскільки належної правової оцінки цьому порушенню суди не надали.
Колегія суддів звертає увагу, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами.
Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути встановлені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.
В силу приписів частини другої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
На підставі вищевикладеного Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій не вжили усіх визначених законом заходів та не встановили усі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим дійшли передчасних висновків по суті спору.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким вимогам оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі не відповідають, тому підлягають скасуванню в оскаржуваній частині з огляду на приписи статті 353 КАС України, за змістом якої підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суду першої інстанції під час нового розгляду справи у цій частині необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку вказаним обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.10.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2026 у справі № 440/4087/25.
Указану справу направити на новий розгляд до Полтавського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач І. В. Дашутін

Судді А. Г. Загороднюк

В. М. Соколов