Справа № 136/1076/25 
Провадження №11-кп/801/540/2026 
Категорія: 238 
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1 
Доповідач: ОСОБА_2 

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2026 року   	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
зі секретарем судового засідання: ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_10 на вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 24.03.2026 року у кримінальному провадженні, відомості по якому внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025020060000065 від 11.03.2025 року по обвинуваченню 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Стара Прилука Вінницького району Вінницької області, українця, громадянина України, освіта середня спеціальна, одруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не має, військовослужбовця, перебуває на військовій службі у ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді гранатометника роти охорони, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України
за участю сторін кримінального провадження
прокурора : ОСОБА_11 
захисника: ОСОБА_6 
обвинуваченого: ОСОБА_7 
представника потерпілої особи-захисника : ОСОБА_8 
потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 

ВСТАНОВИВ:
Солдат ОСОБА_7 проходячи військову службу на посаді військовослужбовця роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порушення вимог ст. 3, 27 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 3-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.
Так, 10.03.2025 близько 21 год. 30 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння з метою з`ясування відносин зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відправився від місця свого проживання, що по АДРЕСА_1 до адреси місця постійного проживання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка є подругою ОСОБА_12 , та яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_12 в ході раптово виниклої суперечки із ОСОБА_7 залишила постійне місце проживання та попрямувала до ОСОБА_10 .
Перебуваючи на території домоволодіння ОСОБА_10 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 достовірно знаючи, що ОСОБА_12 перебуває в приміщенні житлового будинку, з хуліганських мотивів, діючи з особливою зухвалістю, на ґрунті раптово виниклого умислу, нехтуючи існуючими в суспільстві нормами поведінки із застосуванням предмета, спеціально пристосованого та заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень - предмету ззовні схожого на сокиру, який він приніс із собою до місця проживання ОСОБА_10 , почав наносити удари по рамі металопластикового вікна, де на вказаний гуркіт з житлового будинку вийшов чоловік ОСОБА_10 - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Після цього, не зупиняючись на досягнутому ОСОБА_7 взяв полімерну ємність об`ємом 5 л. із безбарвною горючою рідиною із характерним запахом бензину, яку заздалегідь заготовив та приніс із собою, обілляв вхідні двері приміщення житлового будинку, при цьому вимагав аби до нього вийшла ОСОБА_12 , яка в цей час переховувалась від ОСОБА_7 в одній із кімнат житлового будинку.
В подальшому, з метою припинення протиправних дій ОСОБА_7 - ОСОБА_9 за допомогою шлангу почав змивати водою рідину, якою ОСОБА_7 обілляв вхідні двері житлового будинку, що сильно обурило ОСОБА_7 , внаслідок чого між чоловіками виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 наніс один удар в область голови ОСОБА_9 дерев`яною частиною руків`я сокири, внаслідок чого останній втратив рівновагу та впав на землю.
В цей момент, з приміщення житлового будинку вийшла дружина ОСОБА_9 - ОСОБА_10 з метою припинити протиправні дії ОСОБА_7 , однак останній наніс їй декілька ударів кулаком в область обличчя ОСОБА_10 , внаслідок чого остання втратила рівновагу та впала на землю, однак ОСОБА_10 в стані афекту піднялась та знову намагалась припинити протиправні дії ОСОБА_7 , однак останній наніс один удар в область волосистої частини голови ОСОБА_10 дерев`яною частиною сокири.
Після вчинення вищевказаних дій ОСОБА_7 з місця події зник, спричинивши потерпілому ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, множинних забійних ран голови та потерпілій ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження у вигляді підшкірної гематоми волосяної частини голови, рани волосяної частини голови, синців обох очей, синців лівого плеча, синця правої кисті, синця живота.

Вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 24.03.2026 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
На підставі ч. 1 ст. 62 КК України замінити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , призначене покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі на тримання в дисциплінарному батальйоні строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
На підставі ч.5 ст.72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_7 у виді тримання в дисциплінарному батальйоні зараховано строк попереднього ув`язнення з 11.03.2025 по день набрання цим вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день тримання в дисциплінарному батальйоні.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання цим вироком законної сили.
Стягнуто з  ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експерта (висновок експерта №СЕ-19/102-25/6547-ФХД від 29.04.2025) в сумі 4457 (чотири тисячі чотириста п`ятдесят сім) гривень 00 коп.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду, заподіяної злочином в розмірі 60 000 (шістдесяти тисяч) гривень.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - задоволено частково.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоди, заподіяну злочином в розмірі 70 000 (сімдесяти тисяч) гривень та матеріальні збитки за шкоду, заподіяну майну в розмірі 4 868,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено .
Вирішено долю речових доказів.

Захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, просила змінити вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 24.03.2026 року в частині стягнення моральної шкоди, зменшити стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральної шкоди з 70 000 грн до 10 000 грн., на користь ОСОБА_9 моральної шкоди 60 000 грн до 10 000 грн.

Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 мотивовано тим, що позивачі не надали доказів причинного зв`язку між моральною шкодою та кримінальним правопорушенням, доказів наявних вимушених змін у життєвих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану. 
Також ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не надали висновків психологічної експертизи, які б підтверджували заявлений розмір моральної шкоди тощо. 
Окрім того, при визначенні розміру стягнення моральної шкоди судом не  було враховано матеріальний стан ОСОБА_7 , який вже понад рік перебуває під вартою, не має доходів, а на все його майно накладено арешт, що свідчить про неспроможність обвинуваченого відшкодувати моральну шкоду в заявленому розмірі. 
Також необхідно врахувати, що ОСОБА_7 є учасником бойових дій, як внаслідок несення військової служби, участі у бойових дій щодо захисту України отримав важкі поранення, є обмежено придатним до військової служби та має проблеми зі здоров`ям 
Враховуючи обставини справи, дані про ОСОБА_7 , його щире каяття у вчиненому вважаємо моральної шкоди з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 з 70 000 грн. д за можливе просити суд зменшити розмір стягнення 10 000 грн. та на користь ОСОБА_9 з 60 000 грн. до 10 000грн. 
Такий розмір не буде надмірним для обвинуваченого, відповідатиме його поведінці та кореспондуватиме глибині та силі страждань, які перенесли потерпілі зв`язку із спричиненням їм шкоди.

Представник потерпілої особи-захисник ОСОБА_13 в інтересах ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, просив вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 24.03.2026 року скасувати в частині призначеного покарання через його м`якість та в частині вирішення цивільних позовів потерпілих та ухвалити новий вирок яким призначити ОСОБА_14 за ч.4 ст. 296 КК України покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
Цивільний позов ОСОБА_9 задовольнити повністю. 
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 16 774,16 грн. матеріальної шкоди (втрачений заробіток) та 200 000 моральної шкоди, загалом 216 744, 16 грн.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 документально підтверджені судові витрати.

Представник потерпілої особи -захисник ОСОБА_13 в інтересах ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, просив вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 24.03.2026 року скасувати в частині призначеного покарання через його м`якість та в частині вирішення цивільних позовів потерпілих та ухвалити новий вирок яким призначити ОСОБА_14 за ч.4 ст. 296 КК України покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
Цивільний позов ОСОБА_10 задовольнити повністю. 
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 суму матеріального збитку за шкоду, заподіяну майну в розмірі 4868 грн, за шкоду завдану ушкодженням здоров`я в розмірі 17 643, 77 грн, суму моральної шкоди в розмірі 250 000 грн., а загалом 272 511, 77 грн. 
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 документально підтверджені судові витрати.

Вимоги апеляційних скарг представника потерпілої особи- захисника ОСОБА_13 в інтересах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 мотивовано тим, що суд першої інстанції проігнорував фактичні обставини справи, які свідчать про виняткову суспільну небезпечність діяння ОСОБА_7 , а саме напад було вчинено у нічний час, у стані алкогольного сп`яніння, обвинувачений діяв зі зброєю (сокирою) та приніс із собою бензин у 5 літровій ємності, яким облив вхідні двері будинку, створюючи реальну загрозу спалення людей живцем, удари сокирою наносились в життєво важливий орган голову потерпілих, лише випадковість врятувала потерпілих від летальних наслідків. 
Потерпілі є внутрішньо переміщеними особами, які втекли від війни, і зазнали терору з боку військовослужбовця, який мав би їх захищати. 
Наявність статусу військовослужбовця та «щире каяття» не можуть нівелювати той факт, що обвинувачений влаштував збройний терор цивільного населення, а його  пропозиція відшкодувати по 2 000 грн моральної шкоди свідчить про повну відсутність реального каяття та зневагу до спричинених потерпілим страждань. 
Суд, посилаючись при призначенні покарання на статтю 69 КК, зобов`язаний не
лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують
покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання,
яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.
Суд першої інстанції як на підставу застосування ст. 69 КК України посилався на наявність трьох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, який раніше не судимий, за місцем служби характеризується посередньо, як такий, що відповідає займаній посаді та має намір повернутися на військову службу та обороняти Батьківщину.
Однак, суд жодним чином не обґрунтував, яким є зв`язок цих обставин з вчиненим
злочином і чому вони істотно знизили його тяжкість. 
Крім того, суд першої інстанції не обґрунтував у вироку, чому він вважає, що вчинення злочину не було зумовлено станом алкогольного сп`яніння, який визнано обтяжуючою покарання обставиною. 
Суд першої інстанції визнавши стан алкогольного сп`яніння обтяжуючою обставиною (ст. 67 КК), одночасно констатував істотне зниження ступеня тяжкості злочину з в метою застосування положень ст. 69 КК.
При цьому, стан сп`яніння при застосуванні  сокири та легкозаймистих речовин свідчить про повну втрату самоконтролю та підвищену небезпеку суб`єкта для суспільства, що виключає можливість «привілейованого» підходу до покарання.
Отже, висновки суду першої інстанції про можливість застосування до засудженого положень статті 69 КК та призначення йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців, яке на підставі ч. 1 ст. 62 КК України замінено на тримання в дисциплінарному батальйоні строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців, не відповідають загальним засадам призначення покарання, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Встановлені судом обставини (перше притягнення до відповідальності, посередня характеристика та намір повернутися на службу) жодним чином не перебувають у причинному зв`язку з мотивами вчинення злочину та не знижують істотно його тяжкість, як того вимагає правова позиція Верховного Суду (Постанова від 17.09.2019 у справі № 744/884/17) в розрізі застосування положень ст.ст. 62,69 КК України. 
Одночасне застосування «подвійного пом`якшення» за умови вчинення тяжкого збройного нападу в стані алкогольного сп`яніння є очевидно несправедливим, формує почуття безкарності та прямо суперечить меті покарання, закріпленій у ст. 50 КК України. Відтак, призначене покарання підлягає скасуванню через його явну м`якість.
Суд першої інстанції відмовив ОСОБА_9 у стягненні 16 774, 16 грн. шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, мотивуючи це тим, що потерпілому виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності відповідно до Закону України « Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», однак такий висновок суперечить ч.1 ст. 1195 та ч.1 ст.1197 ЦК. 
Суд першої інстанції безпідставно відмовив у відшкодуванні витрат 17 643, 77 грн. на лікування за цивільним позовом ОСОБА_10 , оскільки неповно дослідив висновок експерта №57, не взяв до уваги пояснення ОСОБА_10 щодо характеру завданих тілесних ушкоджень, проігнорувавши первинну медичну документацію, яка беззаперечно доводить наявність тяжких внутрішніх травм та гострих стресових станів потерпілої ОСОБА_10 . 
Також на думку сторони захисту суд безпідставно зменшив розмір моральної шкоди для ОСОБА_9 з 200 000 грн до 60 000 грн, а для ОСОБА_10 з 250 00 грн до 70 000 грн, оскільки такі суми не є співмірними з пережитим жахом, а заявлені потерпілими суми є мінімальними та достатніми для компенсації таких страждань з урахуванням засад розумності та співмірності.

Заслухавши доповідача, думку прокурора  ОСОБА_11 , який просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг, захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , які просили задоволити апеляційну скаргу сторони захисту, відмовити у задоволенні апеляційних скарг представника потерпілих, представника потерпілих-захисника ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які просили задоволити їх апеляційні скарги, відмовити в задоволенні апеляційної скарги сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 слід відмовити, частково задоволити апеляційні скарги представника потерпілих захисника ОСОБА_8 , виходячи з наступних підстав.

 Згідно з положеннями ч.1 ст.404  КПКсуд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Висновки суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 та доведеності вини не оскаржуються в апеляційному порядку.
Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину при обставинах, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.4 ст.296 КК ґрунтуються на зібраних по справі та перевірених судом доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими. 
Разом з цим доводи захисника ОСОБА_8 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок м`якості заслуговують на увагу.
Відповідно до вимог статей 50,65 КК та роз`яснень, що містяться у п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
З оскаржуваного вироку убачається, що при вирішенні питання про вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції враховано ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані особи обвинуваченого, який раніше несудимий, є військовослужбовцем, учасником бойових дій, проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді гранатометника роти охорони, одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, за місцем проживання характеризується негативно, за зареєстрованим місцем проживання характеризується позитивно, за місцем служби характеризується посередньо, нагороджений грамотою та подякою за сумлінне виконання службових обов`язків та мужність при виконанні бойових завдань в зоні АТО, відзнакою Президента України «За участь в антитерористичній операції», Нагрудним знаком Міністра оборони України «Знак пошани», Нагрудним знаком «За оборону Донецького аеропорту», почесною відзнакою «Учасник бойових дій», на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має намір повернутися на військову службу та обороняти Батьківщину, обставинами, які відповідно до ст.66 КК пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав - його щире каяття, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ним своєї протиправної поведінки, визнанні вини та готовності підлягати кримінальній відповідальності; активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яке виразилося в тому, що ОСОБА_7 , як під час досудового розслідування, так під час судового розгляду добровільно давав зізнавальні показання, зазначав про готовність нести покарання, обставини, які пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також те, що ОСОБА_7 є діючим військовослужбовцем, учасником бойових дій, за що має відзнаки Президента України та Міністра оборони України, обставину, що обтяжує покарання відповідно до ст. 67 КК України вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України.
Призначивши остаточне покарання, суд застосував ст. 62 КК України, враховуючи, що ОСОБА_7 є учасником бойових дій, на даний час розкаявся, згідно службової характеристики, наданої за останнім місцем служби, відповідає займаній посаді, бажає повернутися на військову службу та обороняти Батьківщину.
Перевіривши доводи апеляційних скарг представника потерпілих-захисника ОСОБА_8 , з урахуванням позиції потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які наполягали на задоволенні апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував ст. 69 КК України.
Судом належним чином невмотивовано рішення про застосування ст. 69 КК України, не враховано та належним чином неоцінено обставини вчинення кримінального правопорушення, наслідки, думку потерпілих.
Відповідно ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є застосування судом закону, який не підлягає застосуванню

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
За змістом ч. 1 ст. 69 КК України, призначення більш м`якого покарання допускається лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.
Суд першої інстанції належним чином не оцінив характер протиправного діяння та безпідставно застосував вказану норму, знехтувавши обов`язковими критеріями матеріального права.
Відповідно до усталеної практики Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (зокрема, постанови у справах № 744/884/17 та № 664/425/16-к), застосування ст. 69 КК України є правом, а не обов`язком суду, і воно можливе лише у виняткових випадках. Велика кількість пом`якшуючих обставин або їх формальне перерахування не є безумовною підставою для зниження покарання нижче найнижчої межі. Ці обставини повинні перебувати в інтенсивному причинному зв`язку з діями обвинуваченого і кардинально зменшувати суспільну небезпеку самого діяння, чого у цій справі не встановлено.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння ст. 67 КК.
Поєднання грубого порушення громадського порядку із застосуванням предмета заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень ч. 4 ст. 296 КК та стану алкогольного сп`яніння за своєю юридичною природою виключає можливість висновку про «істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого», оскільке алкогольне сп`яніння свідчить про свідоме зниження самоконтролю обвинуваченого та підвищену небезпеку його дій для суспільства.
Обґрунтовуючи можливість пом`якшення покарання, суд першої інстанції вдався до вибіркового оцінювання даних про особу.
Суд врахував бойові заслуги обвинуваченого ОСОБА_7 у минулому, однак повністю залишив поза увагою актуальні негативні чинники,зокрема те,що за фактичним місцем проживання обвинувачений характеризується негативно, а за місцем військової служби в ТЦК та СП посередньо. 
Суд першої інстанції безпідставно визнав окремою пом`якшуючою обставиною «активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення». 
Відповідно до роз`яснень Верховного Суду, активне сприяння передбачає надання слідству нових, невідомих раніше доказів або викриття інших осіб.
Звичайне надання ОСОБА_7 зізнавальних показань в умовах очевидності вчинення хуліганства є лише елементом визнання вини і не може вважатися «активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення».
Суд також вдався до штучного розмежування щирого каяття та статусу військовослужбовця, намагаючись створити надуману сукупність обставин для застосування ст. 69 КК. Внаслідок цього призначене за тяжкий злочин покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі є очевидно несправедливим через надмірну м`якість і таким, що порушує вимоги ст. 65 КК щодо справедливості та індивідуалізації покарання.

Колегія суддів також погоджується з апеляційними доводами захисника ОСОБА_8 щодо безпідставного застосування судом першої інстанції ч.1 ст.62 КК та заміни ОСОБА_7 покарання у виді одного року шести місяців позбавлення волі на тримання в дисциплінарному батальйоні на той саме строк, оскільки це суперечить імперативним положення ч.2 ст.62 КК
За змістом кримінального закону та відповідно до правових позицій Верховного Суду, стаття 62 КК України регламентує виключно порядок призначення покарання за сукупністю вироків. Правила ж складання покарань різних видів та обчислення їх строків визначені статтею 72 КК України. Жодна з цих норм не передбачає можливості зниження строку реального покарання чи зміни його виду на підставі того, що особа є військовослужбовцем або виявляє намір проходити службу.
Намір ОСОБА_7 брати участь в обороні держави є позитивною характеристикою його особи, проте реалізація цього прагнення має відбуватися виключно у законодавчо встановленому порядку, зокрема, через спеціальні інститути кримінально-процесуального права щодо мобілізації. 
Використання судом цього факту як підстави для протиправного застосування статей 62 та 69 КК України є грубим порушенням вимог закону про кримінальну відповідальність.
Отже колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 було неправильно застосувано закон України про кримінальну відповідальність, що у свою чергу призвело до невідповідності призначеного покарані ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
На переконання апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, думки потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання, передбачене санкцією ч.4 ст.296 КК України у виді позбавлення волі з визначенням мінімального строку три роки, передбаченого санкцією статті, оскільки воно відповідатиме визначеним статтями 50, 65 КК загальним засадам та меті покарання, буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Відповідно до ст. 128 КПК України  особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Доводи апеляційної скарги представника потерпілих-захисника ОСОБА_8 щодо позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження вікна в розмірі 4868,00 грн суд зазначає наступне.
На підтвердження вказаної вимоги представником позивача надано наступні докази. Копію договору позички житлового будинку від 01.01.2024, що підтверджує правомірність проживання потерпілої у будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до п.3.3.3. вказаного договору у разі завдання шкоди будинку, незалежно від причин, користувач зобов`язаний усунути таку шкоду за власний рахунок. Відповідно до замовлення №300393 від 12.03.2025, видаткової накладної №1803-002 від 18.03.2020, фіскального чеку від 28.04.2025 витрати на відновлення пошкодженого майна склали 4868,14 грн.
Таким чином позивачкою підтверджено розмір витрат на відновлення пошкодженого внаслідок неправомірних дій ОСОБА_7 вікна, тому судом першої інстанції прийнято правильне рішення щодо відшкодування шкоди в зазначеному розмірі. 

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров`я в розмірі 17643,77 грн, з огляду на таке.
Відповідно до положень статей 1166, 1195 ЦК України, обов`язковою підставою для цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, є наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями правопорушника та заподіяною шкодою (встановленим діагнозом та пов`язаними з ним витратами на лікування). Обов`язок доведення зазначених обставин покладається на позивача.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на підтвердження позову представником позивача надано виписки з медичних карт амбулаторного (стаціонарного) хворого: №7474 від 31.03.2025 (діагноз: виразкова хвороба 12-палої кишки, шлунково-кишкова кровотеча, постгеморагічна анемія, дифузний міокардіосклероз, аортосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст., деформація зовнішнього носа); №9025 від 15.04.2025 (діагноз: перелом кісток носа зі зміщенням, посттравматичне викривлення перегородки носа); №100485707 від 05.05.2025 (діагноз: виразка дванадцятипалої кишки), а також фіскальні чеки та направлення.
Разом з тим, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 57 від 14.03.2025, при огляді потерпілої ОСОБА_10 виявлено лише такі тілесні ушкодження: підшкірна гематома та рани волосяної частини голови, синці обох очей, лівого плеча, правої кисті та живота, які за давністю утворення відповідають терміну 10.03.2025. Саме вчинення цих протиправних дій, що потягли вказані ушкодження, що інкримінується ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 296 КК України та визнано доведеним судом.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в ході судового розгляду недоведено належними та допустимими доказами існування причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого ОСОБА_7 та соматичними захворюваннями й травмами, зокрема, загостренням виразкової хвороби та переломом кісток носа, з приводу яких ОСОБА_10 проходила лікування у період з кінця березня по травень 2025 року. 
За таких обставин, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в цій частині є законним та містить належне мотивування, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Судом першої інстанції належним чином досліджено документи справи та встановлено, що у період тимчасової непрацездатності з 11.03.2025 по 23.03.2025 потерпілий ОСОБА_9 працював охоронником в ТОВ «СХК «ВІННИЦЬКА ПРОМИСЛОВА ГРУПА». 
Наявні у справі докази та особисті свідчення потерпілого підтверджують, що видані йому лікарняні листи були повністю оплачені роботодавцем.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі страхових виплат, які повністю або частково компенсують втрату заробітної плати (доходу). 
Таким чином, отримавши зазначені виплати, ОСОБА_9 фактично не зазнав збитків у вигляді втрати заробітку за цей період.
Оскільки заробіток потерпілого за час лікування був збережений та компенсований у встановленому спеціальним законом порядку, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для застосування ст. 1197 ЦК України, яка регулює саме порядок обчислення втраченого доходу.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення вимог про стягнення на користь ОСОБА_10 шкоди завданої ушкодженням здоров`я у сумі 17 643, 77 грн, на користь ОСОБА_9 16 774,16 грн.

Перевіряючи обґрунтованість вироку в частині вирішення цивільних позовів про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить із такого. 
В апеляційних скаргах представник потерпілих-захисник ОСОБА_8 ставить питання про відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_9 200 000 грн., ОСОБА_10 250 000 грн. 
Захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, у якій просила зменшити розмір стягнення моральної шкоди з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 з 70 000 грн до 10 000 грн, а на користь ОСОБА_9 з 60 000 грн до 10 000 грн.
Оцінюючи наведені доводи, апеляційний суд вважає апеляційні скарги як потерпілої сторони так і захисника ОСОБА_6 необгрунтованими з огляду на приписи ст. 23 ЦК України та засади кримінального процесуального законодавства.
Відповідно до закону, визначення грошового еквіваленту моральних страждань належить до дискреційних повноважень суду. 
Липовецький районний суд Вінницької області у повній мірі дотримався цих вимог. Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди потерпілій ОСОБА_10 у сумі 70 000 грн та потерпілому ОСОБА_9 у сумі 60 000 грн, місцевий суд детально дослідив та врахував характер та обсяг протиправних дій, ступінь агресивності, зухвалості та суспільної небезпеки дій обвинуваченого ОСОБА_7 , які були вчинені із застосуванням насильства та призвели до отримання тілесних ушкоджень потерпілими, глибину й тривалість страждань, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, зафіксованих у потерпілих згідно з висновком судово-медичної експертизи №57 від 14.03.2025, а також неминучий психологічний стрес, емоційне потрясіння, почуття страху та тривоги, яких вони зазнали безпосередньо під час події та у період реабілітації; характер порушення звичного укладу повсякденного життя потерпілих, необхідність лікування та тривалість процесу відновлення їхнього психоемоційного стану.
Колегія суддів наголошує, що визначаючи розмір грошового відшкодування, місцевий суд правомірно керувався обов`язковими правовими позиціями Верховного Суду, зокрема висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц. Відповідно до цієї практики, грошова компенсація моральної шкоди за своєю правовою природою не може слугувати засобом матеріального збагачення потерпілої особи чи додатковим фінансовим покаранням для правопорушника, а має виступати виключно адекватним, достатнім та розумним інструментом для компенсації (згладжування) негативних наслідків протиправного діяння.
Присуджені судом першої інстанції суми моральної школи 70 000 грн та 60 000 грн є достатніми та пропорційними характеру вчиненого правопорушення та глибині перенесених травм, що повністю спростовує позицію захисника ОСОБА_6 про необхідність зменшення виплат до символічних 10 000 грн.
Жодних вагомих нових юридичних чи фактичних аргументів, які б спростовували висновки Липовецького районного суду або доводили очевидну несправедливість чи помилковість визначеного розміру шкоди, у апеляційних скаргах сторін не наведено.
З огляду на викладене, апеляційний суд доходить переконання, що суд першої інстанції ухвалив законне, обґрунтоване та належним чином мотивоване рішення в частині вирішення цивільних позовів про відшкодування моральної шкоди, а підстави для задоволення скарг потерпілих чи захисника ОСОБА_6 відсутні.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги представника потерпілих- захисника ОСОБА_8 про необхідність стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_9 процесуальних (судових) витрат, колегія суддів звертає увагу на те, що захисником ненадано відповідних доказів на підтвердження витрат. 
Чинний кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість стягнення витрат із обов`язковим дотриманням принципу їх реальності та документальної підтвердженості.
Сама по собі вказівка в апеляційній скарзі на необхідність стягнення таких сум, за відсутності відповідних розрахунків, договорів, актів виконаних робіт та платіжних документів, не створює для суду правових підстав для ухвалення рішення про їх стягнення.
Оскільки в матеріалах провадження відсутні, а скаржником до апеляційної скарги не надані належні та допустимі докази на підтвердження понесених судових витрат, а самі доводи скарги взагалі не містять жодного обґрунтування та деталізації, колегія суддів відхиляє зазначену вимогу як необґрунтовану.
Відповідно до вимог ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414,420, 615 КПК України, суд апеляційної інстанції,
У х в а л и в :

Відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 .
Частково задоволити апеляційні скарги представника потерпілих –захисника ОСОБА_8 .
Вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 24.03.2026 року щодо ОСОБА_7 за ч.4 ст. 296 КК України скасувати в частині призначення покарання через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Призначити ОСОБА_7 за ч.4 ст. 296 КК України покарання у виді трьох років позбавлення волі.
На підставі ч.5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_7 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 11.03.2025 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. 
В решті вирок суду залишити без змін.
Судове рішення може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим,який тримається під вартою у той самтий строк з дня отримання судового рішення. 
Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4