УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 515/132/24
провадження № 61-5040ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 30 березня 2026 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Татарбунарський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Татарбунарський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі -Татарбунарський ВДВС), про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 12 лютого 2025 року у складі судді Миргород В. С. позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню у розмірі 103 268,97 грн за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за судовим наказом № 947/26853/22, виданим 19 грудня 2022 року Київським районним судом м. Одеси, у період з 11 листопада 2022 року по 30 листопада 2023 року. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 12 лютого 2025 року залишено без руху.

Ухвала мотивована тим, що:
оскаржуване рішення ухвалено 12 лютого 2025 року, повний текст рішення складений 17 лютого 2025 року, апеляційна скарга сформовано через систему «Електронний суд» 11 грудня 2025 року та доставлено до суду 12 грудня 2025 року, тобто поза межами встановленого законом строку на апеляційне оскарження рішення суду. Разом з тим, в апеляційній скарзі скаржник не ставить питання про поновлення строку на оскарження рішення, та із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду до апеляційного суду не зверталися. Проте з матеріалів справи вбачається, що копію рішення ОСОБА_1 отримав 15 серпня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Отже, скаржнику слід звернутися з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, зазначивши обставини неподання апеляційної скарги, у строк передбачений статтею 354 ЦПК України, з часу отримання скаржника копії оскаржуваного рішення суду засобами поштового зв`язку та надати відповідні докази;
крім того, до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави для звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. В заяві про звільнення від сплати судового збору скаржник посилається на пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» та зазначено, що він звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки предметом оскарження є рішення про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів. Проте, посилання відповідача на звільнення його від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги є безпідставним. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. У цій справі ОСОБА_1 має процесуальний статус відповідача, а тому не є особою, яка звільнена від сплати судового збору. За таких обставин у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору слід відмовити. Отже, скаржнику слід сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 453,44 грн та надати до Одеського апеляційного суду документ про сплату судового збору;
також скаржнику слід надати уточнену редакцію апеляційної скарги, зазначивши інших учасників справи, зокрема, третю особу - Татарбунарський ВДВС та надати докази надсилання копії апеляційної скарги та копій доданих матеріалів листом з описом вкладення іншим учасникам справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2026 року визнано причини пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення Саратського районного суду Одеської області від 12 лютого 2025 року, зазначені в заяві про усунення недоліків, неповажними. Продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків апеляційної скарги в частині зазначення інших поважних причин пропуску строку звернення до суду з апеляційною скаргою із наданням відповідних доказів, протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали суду.

Апеляційний суд виходив з того, що:
на виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху від скаржника надійшла заява про усунення недоліків з квитанцією про сплату судового збору;
у заяві наданій на виконання ухвали скаржник зазначив, що копію рішення суду скаржник отримав 15 серпня 2025 року рекомендованим поштовим відправленням, що підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, єдина та виключна причина пропуску строку - об`єктивна неможливість подати обґрунтовану апеляційну скаргу без отримання офіційних доказів. Процес отримання офіційних відповідей від Татарбунарського ВДВС та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) об`єктивно тривав тривалий час через бюрократичні процедури. Відповіді були отримані скаржником лише у грудні 2025 року, однак без цих доказів подання апеляційної скарги було б формальним, необґрунтованим та таким, що не має перспектив на задоволення. Так ОСОБА_1 зазначає, що діяв добросовісно, з єдиною метою - подати до суду повний пакет належних та допустимих доказів, які спростовують незаконне рішення;
але як вбачається з матеріалів справи до апеляційної скарги скаржником додано лише копію розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим провадженням № НОМЕР_2, сформованого станом на 11 листопада 2025 року, копію паспорта, копію посвідчення НОМЕР_1 від 26 жовтня 2023 року та копію витягу РНОКПП із застосунку «Дія». Жодних інших відповідей з державних органів на запити ОСОБА_1 до апеляційної скарги не додано. При цьому, єдиний доданий скаржником доказ на підтвердження/спростування доводів апеляційної скарги, а саме: розрахунок заборгованості зі сплати аліментів сформований Татарбунарським ВДВС у Білгород-Дністровському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) 11 листопада 2025 року, тобто за місяць до подання ОСОБА_1 апеляційної скарги. Отже, скаржником не наведено обставин, підтверджених відповідними доказами, які унеможливили подання ним апеляційної скарги з часу отримання копії оскаржуваного рішення суду - 15 серпня 2025 року, а також доказів які б свідчили про належне виконання ним процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги;
враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності вказані обставини, апеляційний суд доходить висновку про те, що наведені скаржником обставини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду не є поважними причинами пропуску цього строку, оскільки спростовуються матеріалами справи;
за таких обставин, скаржнику слід викласти інші обставини неподання апеляційної скарги, у строк передбачений статтею 354 ЦПК України, з моменту отримання ним копії оскаржуваного рішення суду, тобто з 15 серпня 2025 року та надати відповідні докази;
таким чином, колегія суддів вважала за необхідне продовжити строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 березня 2026 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 12 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Татарбунарський ВДВС, про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів.

Апеляційний суд зазначив, що: 
12 лютого 2025 року Саратським районним судом Одеської області ухвалено оскаржуване рішення;
копію рішення ОСОБА_1 отримав 15 серпня 2025 року;
отже, право на поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, обумовлене часом отримання копії вказаного вище рішення суду, для скаржника обраховується з 15 серпня 2025 року і закінчується 15 вересня 2025 року включно;
апеляційна скарга сформована через систему «Електронний суд» 11 грудня 2025 року та отримана судом апеляційної інстанції 12 грудня 2025 року. Отже, апеляційна скарга подана майже через 3 місяці після закінчення строку на апеляційне оскарження;
суд зобов`язаний запобігати зловживанню учасниками процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків;
на осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи;
враховуючи викладені обставини та докази, що містяться в матеріалах справи колегія суддів виходить з того, що будучи достовірно обізнаною про наявність цивільної справи та про наявність рішення, ОСОБА_1 не мав перешкод для оскарження зазначеного рішення суду з 15 серпня 2025 року (з дати отримання копії оскаржуваного рішення суду засобами поштового зв`язку), у строк встановлений статтею 354 ЦПК України;
тому, за обставин даної справи апеляційний суд визнає наведені скаржником підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження неповажними, у зв`язку з чим ОСОБА_1 слід відмовити у відкритті апеляційного провадження у справі.

У квітні 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив ухвалу Одеського апеляційного суду від 30 березня 2026 року скасувати, направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди неправильно застосували статті 127, 354, 357, 358 ЦПК України щодо оцінки поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження;
порушили право на доступ до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через надмірний формалізм при вирішенні питання про поновлення строку. Суд проігнорував ключову обставину: головний доказ, який спростовує саму підставу позову - довідку Татарбунарського відділу ДВС від 06 лютого 2026 року про відсутність заборгованості станом на 31 грудня 2024 року, яку він отримав лише 06 лютого 2026 року, тобто через рік після ухвалення рішення судом першої інстанції. Цей документ виданий державним органом, і він не міг вплинути на швидкість його отримання. Судова практика Верховного Суду неодноразово наголошувала, що отримання особою офіційних документів, які мають істотне значення для справи, після спливу строку на апеляційне оскарження, може бути підставою для поновлення строку, якщо ці документи об`єктивно не могли бути отримані раніше (див. постанову Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 640/17265/18, де зазначено, що необхідність збору доказів для обґрунтування апеляційної скарги може бути визнана поважною причиною пропуску строку, якщо заявник доведе, що він вживав заходів для їх отримання, але вони об`єктивно не могли бути подані раніше);
не врахували найкращих інтереси дитини, що є пріоритетним принципом згідно зі статтею 3 Конвенції ООН про права дитини - у своїй апеляційній скарзі та заяві від 16 березня 2026 року він змінив вимогу про моральну шкоду: замість стягнення 250 000 грн на свою користь, він просив стягнути цю суму на користь спільної з позивачем малолітньої дитини - ОСОБА_3 , 2017 року народження. Таким чином, предметом апеляційного перегляду є не лише його особисті інтереси, а в першу чергу - інтереси малолітньої дитини, яка постраждала від тривалого судового протистояння та порушення її права на спілкування з батьком;
висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, які підтверджені належними та допустимими доказами (довідка ДВС про відсутність заборгованості). Апеляційний суд при вирішенні питання про відкриття провадження не дав жодної оцінки ключовому доказу - довідці Татарбунарського відділу ДВС від 06 лютого 2026 року, обмежившись суто формальним підходом до строків. Суд фактично проігнорував те, що без цього документа апеляційна скарга була б необґрунтованою, а її подання - формальним;
відмова у відкритті апеляційного провадження призводить до того, що рішення суду першої інстанції, яке ґрунтується на помилкових даних (наявність заборгованості, спростована довідкою ДВС), набирає законної сили. Це унеможливлює захист прав малолітньої дитини, на користь якої він змінив вимогу про моральну шкоду. Такий підхід суперечить принципу пропорційності, оскільки формальне застосування процесуальних строків блокує доступ до правосуддя у справі, де на кону стоять інтереси дитини.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Стаття 6 Конвенції, зокрема, передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини зауважував, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року);

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Отже, вказаною нормою процесуального права передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою (частини п`ята, сьома статті 14 ЦПК України).

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина п`ята статті 272 ЦПК України).

Днем вручення судового рішення є: день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи (пункт другий частини шостої статті 272 ЦПК України).

Якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення частина 11 статті 272 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18) зазначено, що «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження. Суд апеляційної інстанції не навів мотивів, за яких уважав причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції поважними. Сама по собі вказівка про наявність поважних причин для поновлення строку та/або погодження з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу та відповідне клопотання, з урахуванням отримання представником ОСОБА_2 копії рішення 20 липня 2020 року, не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції». 

Можливість поновлення пропущеного процесуального строку пов`язана із наявністю саме поважних причин його пропуску. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Клопотання чи заява про поновлення процесуального строку повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості (див., зокрема, пункти 74, 75 постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2024 року в справі № 752/8449/20 (провадження № 61-15447св23)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у справі № 160/11340/23 зазначено «згідно з пунктом 37 наведеного розділу підсистема «Електронний суд» забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених. До Електронних кабінетів користувачів надсилаються у передбачених законодавством випадках документи у справах, які внесені до автоматизованої системи діловодства судів (далі - АСДС) та до автоматизованих систем діловодства, що функціонують в інших органах та установах у системі правосуддя. Документи у справах надсилаються до Електронних кабінетів користувачів у випадку, коли вони внесені до відповідних автоматизованих систем у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим підписом підписувача (підписувачів), чи у вигляді електронної копії паперового документа, засвідченої кваліфікованим електронним підписом відповідального працівника суду, іншого органу чи установи правосуддя (далі - автоматизована система діловодства)».

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі № 480/8341/22 зазначено «сам факт ненадіслання судом першої інстанції [безпосередньо] позивачеві копії судового рішення - ухваленого за наслідками розгляду справи - на паперових носіях (тобто засобами поштового зв`язку), але за наявності підтвердження належного надіслання (як і вручення) копії судового рішення представнику позивача (адвокату) із застосуванням ЄСІТС, не дає достатніх підстав вважати, що позивач не отримав судового рішення, відповідно не міг знати про результат розгляду своєї справи, з яким він, власне, не погоджується. Висловлені у цьому зв`язку доводи про відсутність зв`язку (спілкування) зі своїм адвокатом, як і відсутність позивача за повідомленою суду адресою (місцем проживання) протягом кількох місяців, на яких, головним чином, побудована позиція позивача щодо позбавлення [його] можливості на апеляційне оскарження судового рішення, не дають підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 161/7088/22 вказано: «апеляційний суд не звернув уваги на те, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами; представник ОСОБА_2 адвокат Щербюк О. Ю. має зареєстрований Електронний кабінет, оскільки 05 грудня 2023 року надіслав через електронний суд заяву про вступ у справу як представника (т. 2, а. с. 234-236); апеляційний суд не позбавлений можливості, вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, самостійно витребувати інформацію з Центральної бази даних автоматизованої системи документообігу Державної судової адміністрації України щодо надсилання судового рішення стороні. За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_2 за апеляційною скаргою її адвоката Щербюка О. Ю.».

Суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що: 12 лютого 2025 року Саратським районним судом Одеської області ухвалено оскаржуване рішення; копію рішення ОСОБА_1 отримав 15 серпня 2025 року; отже, право на поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, обумовлене часом отримання копії вказаного вище рішення суду, для скаржника обраховується з 15 серпня 2025 року і закінчується 15 вересня 2025 року включно; апеляційна скарга сформована через систему «Електронний суд» 11 грудня 2025 року, тобто зі значним пропуском строку.

Встановивши, що підстави, зазначені у заяві для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, не є поважними, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом ключових доказів по суті спору безпідставні, оскільки апеляційний суд вирішував лише питання щодо поважності причин пропуску строку та не розглядав справу по суті спору.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 30 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Татарбунарський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат