Справа № 163/857/17 	Головуючий у 1 інстанції: Павлусь О. С. 	
Провадження № 22-ц/802/559/26  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,
секретар с/з Черняк О. В.,
з участю:
представника заявника – Мельник В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на постанову заступника начальника відділу Любомльського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Оліщука Д. Ю. про закінчення виконавчого провадження, за апеляційною скаргою Любомльського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на ухвалу Любомльського районного суду Волинської області від 03 березня 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд із зазначеною скаргою, яка обґрунтована тим, що рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 29 травня 2017 року у справі № 163/857/17 ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість за кредитним договором № VON0G100001471 у розмірі 12594,26 доларів США, що в перерахунку згідно встановленого курсу НБУ від 13 березня 2017 року складає 337652,11 грн. 
На підставі ухваленого рішення був виданий виконавчий лист. 14 листопада 2017 року за заявою стягувача Любомльським відділом ДВС у Волинській області прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження. Державними виконавцями здійснювалися заходи по примусовому виконанню рішення суду, було звернуто стягнення на доходи боржника. 04 лютого 2026 року заступником начальника Любомльського відділу державної виконавчої служби Оліщуком Д. Ю. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження. 
Заявник вважає, що боржником не було виконано рішення суду у повному обсязі. При виконанні рішення суду державний виконавець зобов`язаний був керуватися положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки між стягувачем і боржником існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором була стягнута рішенням суду в іноземній валюті – доларах США. 
Погашення присудженої суми заборгованості за кредитом обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу.
Покликаючись на зазначені обставини, заявник просив суд визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження і направити виконавчий лист до Любомльського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області для виконання.
Ухвалою Любомльського районного суду Волинської області від 03 березня 2026 року у цій справі скаргу задоволено частково.
Постановлено визнати протиправною і скасувати постанову заступника начальника Любомльського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Оліщука Д. Ю. від 04 лютого 2026 року про закінчення виконавчого провадження.
Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, Любомльський відділ державної виконавчої служби у Ковельському районі подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги.
У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника зазначає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
У судовому засіданні представник заявника – Мельник В. М. апеляційну скаргу заперечила, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Інші учасники справи у судове засідання не з?явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.
Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу відділу державної виконавчої служби слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Судом за матеріалами справи встановлено, що рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 29 травня 2017 року у справі № 163/857/17 ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VON0G100001471 від 13 червня 2007 року у розмірі 12594,26 доларів США, що за курсом 26,81 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 13 березня 2017 року складає 337652,11 грн (а. с. 12, 13).
07 серпня 2017 року за заявою стягувача судом був виданий виконавчий лист на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2017 року у розмірі 12594 доларів США і 26 центів, що за курсом 26,81 грн відповідно до розпорядження НБУ від 13 березня 2017 року складає 337652,11 грн (а. с. 6).
Постановою державного виконавця від 14 листопада 2017 року відкрито виконавче провадження № 55149794 про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 337652,11 грн (а. с. 7).
22 березня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, який отримує дохід у ТзОВ «Волинь – зерно - продукт».
04 серпня 2023 року виконуючим обов?язки начальника відділу Любомльського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, який отримує дохід у військовій частині НОМЕР_1 .
04 лютого 2026 року заступником начальника відділу Любомльського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Оліщуком Д. Ю. прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження № 55149794 по стягненню з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 337652,11 грн боргу на підставі пункту 9 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з виконанням виконавчого документу (а. с. 10).
Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (стаття 447-1 ЦПК України).
За приписами частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню, зокрема підлягають рішення на підставі виконавчих листів, які видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Початок примусового виконання рішення врегульовано статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до пункту 1 частини 1 якої виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону на дату подання стягувачем заяви про відкриття виконавчого провадження) у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Аналіз наведеної норми закону дає підстави зробити висновок про те, що розмір суми, яка підлягає стягненню з боржника визначається саме рішенням суду, резолютивна частина якого, що передбачає заходи примусового виконання, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», є обов`язковою складовою частиною виконавчого документа, який підлягає примусовому виконанню.
У справі, що переглядається, судом встановлено, що на підставі рішення Любомльського районного суду Волинської області від 29 травня 2017 року був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») заборгованість за кредитним договором у розмірі 12594 доларів США 26 центів (тіло кредиту), що за курсом 26,81 грн відповідно до розпорядження НБУ від 13 березня 2017 року складає 337652,11 грн (а. с. 6).
Таким чином, рішенням суду, на підставі якого був виданий виконавчий лист, з позичальника в користь кредитора заборгованість за кредитним договором стягнута в іноземній валюті – доларах США.
Натомість постановою державного виконавця від 14 листопада 2017 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 337652,11 грн (а. с. 7), хоча виконавчий лист виданий на виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 12594,26 доларів США, що за курсом 26,51 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 13 березня 2017 року складає 337652,11 грн (а. с. 6). 
Пункт 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
За положеннями статті 533 ЦК України грошове зобов`язання, зокрема, має бути виконане у гривнях, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно з частиною 3 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами 1 і 2 цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14 зробила правовий висновок про те, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 зроблено висновок про те, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
У справі, що переглядається, судом встановлено, що ухвалюючи рішення у справі № 163/857/17 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд у рішенні визначив суму заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню саме в іноземній валюті у розмірі 12594,26 доларів США із одночасним зазначенням гривневого еквіваленту на дату звернення позивача до суду із даним позовом.
Разом з тим, приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження, посадова особа органу державної виконавчої служби у прийнятій постанові зазначила, що борг у розмірі 337652,11 грн згідно з виконавчим документом стягнуто у повному розмірі та перераховано з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. 
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неправомірність постанови посадової особи органу державної виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження, оскільки відділом державної виконавчої служби рішення суду виконано лише на суму 337652,11 грн, хоча судовим рішенням з позичальника в користь банку стягнута заборгованість за кредитом у розмірі 12594,26 доларів США.
Згідно з частиною 2 статті 450 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення скарги АТ КБ «ПриватБанк» на постанову заступника начальника відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області про закінчення виконавчого провадження. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на правильність ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Любомльського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Ухвалу Любомльського районного суду Волинської області від 03 березня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді