ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 травня 2026 року
м. Київ
справа № 756/2321/23
провадження № 61-1592св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Папазової Галини Анатоліївни, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 травня 
2025 року у складі судді Майбоженко А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , 
в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь: заборгованість за договором позики у сумі 500 000,00 доларів США; винагороду за користування нею, обумовленої пунктом 4 договору позики, у сумі 250 000,00 доларів США; штраф за порушення термінів повернення позики, обумовленого пунктом 9 договору позики, 
у сумі 50 000,00 доларів США.
Позов мотивовано тим, між ним та ОСОБА_3 08 жовтня 2018 року було укладено договір позики, за умовами якого останньому у борг було передано грошові кошти у розмірі 500 000 доларів США строком до 08 жовтня 2021 року. Пунктом 7 договору встановлено, що передача грошей відбулася у присутності двох свідків, дані про яких зазначено в договорі та які були присутні в день його укладення, про що є їх підписи на вказаному договорі.
ОСОБА_3 , не виконавши взятих на себе зобов`язань, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер у зв`язку з чим 13 червня 2022 року приватним нотаріусом було відкрито спадкову справу № 4/2022, спадкоємцем є його дружина ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину. Таким чином, відповідно до статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Відповідачка отримала у спадщину значну кількість спадкового майна, а також успадкувала частки у статутному капіталі кількох товариств на суму 363 203,22 грн. 
Вказував, що станом на 13 лютого 2023 року грошових коштів за договором позики повернуто не було.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив суд його позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідачки зазначені вище грошові кошти і понесені судові витрати.
Короткий зміст судових рішень суду першої, апеляційної інстанцій
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 
2025 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Судові рішення мотивовані тим, що відповідно до експертного висновку договір позики від 08 жовтня 2018 року підписаний не позичальником ОСОБА_3 , тому суди вважали, що він є неукладеним. А отже, у спадкоємця не виникли обов`язки за таким договором. При цьому суди зазначили, що висновок експерта, підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням статті 102 ЦПК України, так як висновок є повним, підкріплений поясненнями експерта, викликаним до суду першої інстанції, який пояснив, що наданих йому вільних зразків підпису було достатньо для того, щоб зробити категоричний висновок про те, що підпис під договором позики не належить ОСОБА_3 .
Суди вказали, що показання свідків ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_4 не узгоджуються з сукупністю інших письмових доказів у справі, а також те, що свідками виступали сам позивач та знайома, яка працювала/працює на сім`ю позивача (няня онуки), тобто ці свідки є зацікавленими особами.
Посилання в апеляційній скарзі представника ОСОБА_5 на те, що висновок експертизи здійснено з численними порушеннями, суд апеляційної інстанції відхилив, так як суд першої інстанції правильно відмовив у призначенні почеркознавчої експертизи у цій справі, отримавши вичерпні відповіді на всі поставлені експерту запитання. У суді першої інстанції переконливих доводів, які б могли бути підставою для призначення повторної експертизи, представником позивача наведено не було. Також не була надана рецензія на висновок експертизи в кримінальному провадженні, яка б встановила будь-які порушення та яка могла б слугувати підставою для призначення повторної експертизи. 
Також суд апеляційної інстанції відмовив у прийнятті на стадії апеляційного розгляду рецензії на висновок експерта, зроблений у кримінальному провадженні, оскільки апеляційному суду не було надано доказів, що з часу коли позивач дізнався про такий висновок в кримінальному провадженні (березень-квітень 2024 року і до завершення розгляду справи районним судом (травень 2025 року) 
у позивача на протязі року не було можливості отримати рецензію на висновок почеркознавчої експертизи в кримінальній справі, тобто що існували будь-які непереборні обставини для отримання такого доказу.
Суди послалися на відповідну судову практику Верховного Суду як щодо укладеності правочину, так і щодо можливості прийняття як доказу висновок експертизи, проведений у кримінальному провадженні. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У лютому 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Папазова Г. А., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2026 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Папазової Г. А., про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено й поновлено цей строк, відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 756/2321/23 із Оболонського районного суду м. Києва та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
25 лютого 2026 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скаргапредставника ОСОБА_1 - адвоката Папазової Г. А., мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року 
у справі № 464/3790/16-ц, та у постановах Верховного Суду: від 21 квітня 2021 року у справі № 201/15019/14- ц, від 06 січня 2025 року у справі № 569/8833/20.
Вказує, що судами було неповно з`ясовано викладені обставини та досліджено подані докази, незаконно та необґрунтовано відмовлено в проведені посмертної почеркознавчої експертизи без достатніх правових підстав.
Вважає висновок експерта, проведений у кримінальному провадженні, про те, що договір позики від 08 жовтня 2018 року не був підписаний ОСОБА_3 сумнівним, висновок не відповідає вимогам проведення почеркознавчих експертиз, а зразки підпису взяті за 2020 рік, коли ОСОБА_3 хворів. Судом першої інстанції безпідставно відмовлено у призначенні судової почеркознавчої експертизи у цій справі, незважаючи на те, що показання свідків підтверджують отримання грошей померлим ОСОБА_3 . Апеляційний суд не прийняв як доказ рецензію на висновок експерта у кримінальному провадженні через те, що він не був поданий до районного суду, проте не звернули увагу на те, що позивач не є учасником кримінального провадження і не мав об`єктивної можливості раніше з ним ознайомитися. Указана рецензія повністю підтверджує доводи позивача про суттєві недоліки у проведенні експертизи, що підтверджувало необхідність призначення посмертної почеркознавчої експертизи саме у цій справі. 
Зазначає, що суди не надали належної правової оцінки показанням свідків, частково відхилили їх через формальну заінтересованість, не пояснивши, якими саме доказами ці показання спростовуються. Крім того, свідка ОСОБА_6 не було доставлено до суду з метою надання показань, що також є неповнотою судового розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У квітні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив від представника 
ОСОБА_2 - адвоката Вилкова С. В., на касаційну скаргу, в якому зазначається, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскаржувані судові рішення судів є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм матеріального і процесуального права. Суди повно та всебічно дослідили всі матеріали справи та повно з`ясували обставини, що мають значення для справи. При цьому вказує, що висновок експерта є належним та допустимим доказом факту відсутності волевиявлення ОСОБА_3 на укладення договору позики від 08 жовтня 
2018 року, що свідчить про те, що такий договір не було укладено. Суди оцінили висновок в сукупності з іншими доказами, та вірно виходили з того, що показання свідків не можуть бути доказом передачі коштів. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 надав суду договір позики від 08 жовтня 2018 року, що укладений між ним та позичальником ОСОБА_3 , за умовами якого він передав у власність ОСОБА_3 , для його потреб, грошові кошти (позику), а саме кошти на будівництво і проведення пусконалагоджувальних робіт промислового комплексу у м. Козилець Чернігівської області у розмірі 500 000 доларів США строком 
до 08 жовтня 2021 року. Цей договір підписаний від імені його сторін та у присутності свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_6 .
Договором обумовлено те, що за користування позикою позичальник зобов`язується сплатити винагороду у розмір 250 000 доларів США (пункт 4), а також те, що при порушенні позичальником строку повернення позики він зобов`язується сплатити штраф у розмірі 10 % від загальної суми позики (пункт 9).
ОСОБА_1 зазначав, що станом на 08 жовтня 2021 року ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором позики не виконав.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і після його смерті приватним нотаріусом КМНО Тоцькою О. В. відкрито спадкову справу № 4/2022, згідно матеріалів якої єдиним спадкоємцем майна померлого є його дружина ОСОБА_2 
03 серпня 2022 року та 06 грудня 2022 року ОСОБА_1 звертався до нотаріуса з претензіями як кредитор спадкодавця.
30 серпня 2022 року за заявою ОСОБА_2 Шевченківським УП ГУНП України 
в м. Києва розпочато кримінальне провадження, яке внесено до ЄДР за 
№ 12022100100002393 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 190, частиною першою 
статті 358, частиною четвертою статті 358 КК України за фактом здійснення шахрайських дій ОСОБА_1 та невідомими особами щодо спадкового майна, яке належить ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з використанням завідомо підроблених документів.
16 листопада 2023 року постановою прокурора Шевченківської окружної прокуратури у вказаному кримінальному провадженні призначено судову почеркознавчу експертизу.
Відповідно до висновку експертів № 27378/23-32 від 04 березня 2024 року, підпис від імені ОСОБА_3 , що міститься у графі «Позичальник» Договору позики 
від 08 жовтня 2018 року виконаний не ОСОБА_3 , 
а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_3 », що міститься у договорі позики від 08 жовтня 2018 року виконаний не ОСОБА_3 , 
а іншою особою.
У судовому засіданні районного суду експерт Голіян М. пояснив, що наданих йому вільних зразків підпису ОСОБА_3 було достатньо для того, щоб зробити категоричний висновок про те, що підпис під договором позики не належить ОСОБА_3 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, а саме: 1) застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; 2) судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 
3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скаргапредставника ОСОБА_1 - адвоката Папазової Г. А., задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Загальні вимоги до письмової форми правочину встановлені у статті 207 ЦК України. Так, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника 
(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (подібні див.: постанови Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, провадження 
№ 61-34764св18, від 05 березня 2025 року у справі № 554/11260/21, провадження 
№ 61-5526св24та інші).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що не підписаний договір є не вчинений, є не укладеним (див.: постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19, від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17, провадження № 14-29цс23 та інші). 
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 
ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення 
для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, 
крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися 
на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, 
та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша 
статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми 
є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність 
або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування 
(частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному 
та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, 
так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У частині другій статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є, зокрема, висновок експертів. 
Відповідно до висновку експертів № 27378/23-32 від 04 березня 2024 року, проведеного у кримінальному провадженні, підпис від імені ОСОБА_3 , що міститься у графі «Позичальник» договору позики від 08 жовтня 2018 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_3 », що міститься у договорі позики від 08 жовтня 2018 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.
У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61-32980св18), від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20) вказано, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-8732св20) зазначено, що висновок експерта у кримінальному провадженні є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. До подібних висновків дійшов Верховний суд і у постанові від 08 квітня 2026 року у справі № 396/2148/24, провадження 
№ 61-15001св25.
Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно врахував, що висновок експерта підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, цей висновок експерта відповідає положенням статті 102 ЦПК України. При цьому експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з частиною третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Частиною другою статті 103 ЦПК України визначено, що у разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.
Статтею 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).
Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів, що висновок судової почеркознавчої експертизи № 27378/23-32 від 04 березня 
2024 року є належним та допустимим доказом, тому поданий позивачем до суду договір позики, який не підписаний спадкодавцем відповідача, не породжує для спадкоємця жодних обов`язків. Суд оцінив висновок в сукупності з іншими доказами, та вірно виходив з того, що показання свідків не можуть бути доказом передачі коштів. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року 
у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством.
Судами встановлено, що ОСОБА_3 умови договору позики не погоджував, волю на вчинення правочину не виявив. Позивач на спростування кваліфікації договору позики як неукладеного не надав доказів виконання його умов обома сторонами (зокрема, як передання грошових коштів в борг, так і часткового погашення заборгованості тощо).
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що зі змісту абзацу другого частини першої 
статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину.
Аналогічної правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № № 569/24347/18 (провадження № 61-11630св19) та в інших. 
Суди вказали, що показання свідків ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_4 не узгоджуються з сукупністю інших письмових доказів у справі, а також те, що свідками виступали сам позивач та знайома, яка працювала/працює на сім`ю позивача (няня онуки), тобто ці свідки є зацікавленими особами. Тому доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки показання свідків є безпідставними. Більше того, показання свідків не можуть підтверджувати факт укладення правочину (частина перша статті 218 ЦК України). 
Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно відмовили у призначенні судової почеркознавчої експертизи у цій справі, є необґрунтованими, суди надали цим доводам належну правову оцінку.
Відповідно до статті 239 ЦПК України, яка врегульовує дослідження висновку експерта в суді, висновок експерта за клопотанням учасника справи оголошується в судовому засіданні.
Для роз`яснення і доповнення висновку експерту можуть бути поставлені питання. Першою питання ставить експертові особа, за заявою якої призначено експертизу, та її представник, а потім інші особи, які беруть участь у справі. Якщо експертизу призначено за клопотанням обох сторін, першим питання ставить експертові позивач і його представник.
Суд має право з`ясовувати суть відповіді експерта на питання учасників справи, а також ставити питання експерту після закінчення його допиту учасниками справи.
Викладені письмово і підписані експертом роз`яснення і доповнення висновку приєднуються до справи.
З урахуванням наведеного, забезпечуючи змагальність процесу, суд першої інстанції отримав відповіді на всі поставлені експерту запитання безпосередньо в судовому засіданні, врахував належність та достовірність висновку експертизи, проведеної в кримінальному провадженні. Позивач мав можливість задати експерту питання. У судовому засіданні районного суду експерт Голіян М. пояснив, що наданих йому вільних зразків підпису ОСОБА_3 було достатньо для того, щоб зробити категоричний висновок про те, що підпис під договором позики не належить ОСОБА_3 , а належить іншій особі. 
А тому у суду не було передбачених законом правових підстав, які б могли бути умовою для призначення повторної експертизи за заявою представника позивача. У зв`язку з викладеним відповідні доводи касаційної скарги, як і те, що висновок експерта є помилковим, зробленим з порушенням процедури проведення таких експертиз судами вірно мотивовано відхилені, і Верховний Суд з такими висновками погоджується. 
При цьому при повній відповідності до вимог статті 367 ЦПК України апеляційний суд не прийняв на стадії апеляційного провадження новий доказ, поданий стороною позивача, а саме рецензію на висновок експерта, зроблений у кримінальному провадженні (правову підставу див.: постанова Верховного Суду від 24 липня 
2024 року у справі № 646/857/18, провадження № 61-5330св24 та інші). 
Посилання касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду є безпідставними. У кожній справі суди виходять з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваних судових рішеннях, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами, а переоцінювати докази Верховний Суд не може в силу закону. 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції; розподілу судових витрат, понесених 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Папазової Галини Анатоліївни, залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк