П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/860/26
Провадження № 22-ц/4815/948/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Техно-Фінанс»
відповідач – ОСОБА_1 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Діонісьєва Ігоря Миколайовича на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2026 року у складі судді Першко О.О., постановлену в м. Рівне,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Техно-Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Діонісьєва Ігоря Миколайовича про продовження строку на подання відзиву у вказаній цивільній справі.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована положеннями ч. 1 ст. 127 ЦПК України, яка передбачає, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, та обґрунтоване тими обставинами справи, які свідчать, що визначений ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 січня 2026 року строк на подання відзиву на позовну заяву для позивача закінчився 23 лютого 2026 року, а звернення представника позивача адвоката Діонісьєва І.М. із заявою про поновлення строку для подання відзиву на позов мало місце 24 лютого 2026 року.
Вважаючи ухвалу суду незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи, представник ОСОБА_1 – адвокат Діонісьєв Ігор Миколайович оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про поновлення процесуального строку, не навів жодних обґрунтувань, лише зазначивши, що строк на подання відзиву пропущено. Пояснює, що у своєму клопотанні він просив визнати причину пропуску строку на подання відзиву поважною, та продовжити строк на подання відзиву з тих підстав, що Договір на надання правничої допомоги було укладено між адвокатом та відповідачем у справі лише 24.02.2026 року. Покликаючись на гарантоване Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод право на справедливий суд та доступ до правосуддя, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав. 

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Техно-Фінанс».

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 січня 2026 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 

Вказана ухвала отримана відповідачем ОСОБА_1 07 лютого 2026 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням R068056791810.
Таким чином, строк на подання відзиву закінчився 23 лютого 2026 року.

24 лютого 2026 року представник відповідача адвокат Діонісьєв І.М. через систему «Електронний суд» подав заяву про продовження строку для подання відзиву, де просив визнати причини пропуску строку поважними з огляду на укладення з відповідачем договору про надання правничої допомоги 24 лютого 2026 року, продовжити цей строк, а також відкласти судове засідання у справі, яке призначене на 25 лютого 2026 року, з метою надання йому можливості ознайомитися із матеріалами справи та складання відзиву.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 127 ЦПК України одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.
Як вбачається із поданого адвокатом клопотання про поновлення строку для подання відзиву, ним не вчинена відповідна дія, щодо якої він просить поновити строк.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Частиною 1 ст. 49 ЦПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами. 

Верховний Суд у своїй постанові від 29 вересня 2022 року по справі № 500/1912/22, зокрема, зазначив, що застосовуючи процесуальні норми, потрібно уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, установлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства є неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Окрім вказаних скаржником підстав щодо продовження строку, слід зазначити, що справа розглядається в період дії воєнного стану. 

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції – ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. При цьому суд зважає на важливість подання кожною стороною процесу письмових заяв та доказів по суті справи, оскільки саме на підставі таких заяв та поданих доказів буде розглядатися справа по суті.

Разом з тим, прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини її основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух.
Враховуючи ту обставину, що копія позовної заяви була потримана відповідачем 07 лютого 2026 року, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач мав достатній час, визначений процесуальним законом у п`ятнадцять днів, тобто до 23 лютого 2026 року, як для подання відзиву самостійно, так і для укладення договору з адвокатом про надання правничої допомоги, однак за правничою допомогою звернувся поза межами визначеного процесуального строку, при цьому не навівши жодних поважних причин його пропуску.
Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд також враховує принципи добросовісності користування своїми процесуальними правами та обов`язками. 

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 1 ЦПК України).

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Діонісьєва Ігоря Миколайовича залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 07 травня 2026 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.