Справа № 184/71/26
Номер провадження 2/184/483/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року	м. Покров	

Покровський міський суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді – Томаша В.І.,
за участю секретаря судового засідання – Михайлової Т.В.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в м. Покров об`єднану цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 «про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частку квартири» та за зустрічним позовом ОСОБА_4 , представник позивача – ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , представник відповідача – ОСОБА_1 «про визнання права власності на квартиру та стягнення компенсації половини вартості квартири»,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач  ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частку квартири, посилаючись на наступні обставини. 16 лютого 2005 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 . В період зареєстрованого шлюбу, а саме 07 листопада 2023 року, вони за спільні кошти придбали трикімнатну квартиру загальною площею 56,8 кв. м, житловою площею 43,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Бойко Л.П. Договір купівлі-продажу було оформлено від імені ОСОБА_4 та відповідно зареєстровано за ним право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2825762212080. Подружні відносини у них не склалися і шлюб було розірвано на підставі рішення Покровського міського суду Дніпропетровської області від 11 липня 2025 року. Відповідач не визнає за нею права на 1/2 частку квартири як спільного сумісного майна подружжя. Зазначена квартира до цього часу залишається у їхній спільній сумісній власності. У зв`язку з чим просить визнати квартиру загальною площею 56,8 кв. м, житловою площею 43,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 - об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 56,8 кв. м, житловою площею 43,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник позивача ОСОБА_4 – ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до  ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру та стягнення компенсації половини вартості квартири, в якому просить здійснити поділ майна подружжя, а саме: визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію половини вартості цієї квартири у розмірі 147874,06 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що  ОСОБА_4 визнає право спільної сумісної власності подружжя на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , проте заперечує проти порядку поділу спільного майна подружжя, запропонованим ОСОБА_3 16 лютого 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб. Згідно рішення Покровського міського суду Дніпропетровської області від 11 липня 2025 року шлюб між подружжям було розірвано. В період шлюбу сторони набули право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 56,8 кв. м, житловою площею 43,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу від 07 листопада 2023 року посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Бойко Л.П., право власності зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 продовжує користуватися квартирою, проживає у ній, сплачує комунальні послуги та підтримує майно у стані, що придатний для проживання. ОСОБА_3 спірною квартирою не користується. Визнання за нею права власності на ідеальну частку у праві власності створить підґрунтя для подальших спорів щодо здійснення права власності - щодо порядку користування майном, її утримання. Тому ОСОБА_4 вважає, що ефективним способом поділу спільного подружжя буде визнання за ним права особистої власності на спірну квартиру з виплатою ОСОБА_3 компенсації вартості 1/2 частки у спільному майні. 29 січня 2026 року суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 здійснено обстеження об`єкту нерухомого майна - трикімнатної квартири загальною площею 56,2 кв. м, житловою площею 25,3 кв. м за вказаною адресою та  30 січня 2026 року складено звіт, згідно якого ринкова вартість об`єкта оцінки становить 295748,13 грн. Виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні, компенсація 1/2 частки становить 147874,06 грн.
В судовому засіданні представник позивача  ОСОБА_3  – ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити, надав відзив на зустрічний позов відповідача та його представника, згідно якого просить відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимоги та стягнути з нього на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі, включаючи і витрати на професійну правничу допомогу.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_2 зустрічний позов підтримала та просить його задовольнити, частково заперечувала проти первісного позову позивача та її представника, а саме: заперечує проти порядку поділу спільного майна подружжя, запропонованим ОСОБА_3 .
Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку.
Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Як встановлено в судовому засіданні, 16 лютого 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відділом реєстрації актів цивільного стану Нікопольського міського управління юстиції Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис №64 (а.с.6).
Згідно рішення Покровського міського суду Дніпропетровської області від 11 липня 2025 року шлюб між  ОСОБА_3 та ОСОБА_4  було розірвано (а.с.8).
Згідно Договору купівлі-продажу від 07 листопада 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Бойко Л.П., в період шлюбу сторони набули право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 56,8 кв. м, житловою площею 43,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5-6).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав №353366112 від 07.11.2023 року, сформованого приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Бойко Л.П., право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 56,8 кв. м, житловою площею 43,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 (а.с.6об).
Згідно Технічного паспорту, наданого 24 травня 2024 року ФОП ОСОБА_6 , трикімнатна квартира загальною площею 56,8 кв. м, житловою площею 43,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 (а.с.7).
Згідно Звіту про оцінку нерухомого майна - трикімнатної квартири загальною площею 56,2 кв. м, житловою площею 25,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , виконаного оцінювачем ФОП ОСОБА_5 , від 30 січня 2026 року, ринкова вартість об`єкта оцінки становить 295748,13 грн. (а.с.10).
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Чинне законодавство чітко визначає, що придбане майно особами під час їх шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч. 1 ст. 57 СК України).
Частиною 1 ст. 61 СК України передбачає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Стаття 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.
Частиною третьою ст. 370 ЦК України визначено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу.
Частиною першою зазначеної статті визначено, що співвласник має право па виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци 1 і 2 ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходженні майна.
Відповідно до частин 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1, 2 статті 321 ЦК України).
Висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі №6-4цс14 та від 13 січня 2016 року та у справі №6-2925цс15.
Так, у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі №6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.
У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі №6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Такі правові висновки Верховного Суду України щодо застосування інституту виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, підтримано Касаційним Цивільним Судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 19 червня 2019 року у справі №752/10312/14-ц (провадження №61-19505св18), від 29 березня 2021 року у справі №759/2791/17 (провадження №61-15848св20).
Виходячи з аналізу зазначених норм, з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
В свою чергу, ОСОБА_4 відомостей про те, що спірне майно є неподільним, не надав.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17.08.2022 у справі №522/8676/20, колегією зазначено: «Факт того, що сторони у добровільному порядку згоди щодо поділу спірного майна не дійшли, а відповідачем не запропоновано інший порядок поділу майна, не може бути правовою підставою для поділу спільного майна подружжя у порядок та спосіб, визначений позивачем... Верховний Суд наголошує, що у даній категорії справ варіант поділу, визначений судом, повинен враховувати інтереси обох сторін і фактичний порядок користування майном, що склався між сторонами».
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст. 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Велика Палата Верховного суду у Постанові від 08.02.2022 зробила висновок, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі (справа №209/3085/20, провадження №14-182цс21).
Зі свого боку ОСОБА_3 зазначає, що заявляючи у своєму позові вимогу про визнання за нею права власності на 1/2 квартири, вона фактично відмовляється від компенсації їй вартості частини майна та в подальшому має намір проживати у належній їй частині квартири та вести свій господарський побут.
Судом встановлено, що до первісної позовної заяви ОСОБА_3 було долучено інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №431138283, і зроблену станом на 12.06.2025 року. Так відповідно до даної довідки було зазначено, що на праві власності за ОСОБА_4 рахується житлова квартира АДРЕСА_2 і Державну реєстрацію права власності було здійснено на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 3309, виданого 07.11.2023 приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Бойко Л.П.
Відповідно до даних з реєстру, загальна площа (кв. м): 56.8, житлова площа (кв. м): 43.9. Опис: Трикімнатна квартира житловою площею 43.9 кв. м, загальною площею 56.8 кв. м.
Довідку про вартість об`єкта нерухомості, відповідно до якої було зазначено оціночну вартість квартири у розмірі 498 954,94 грн. В подальшому ОСОБА_4 , звертаючись до суду із зустрічною позовною завою, долучив: - договір купівлі-продажу, серія та номер: 3309, виданого 07.11.2023 приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Бойко Л.П. витяг з державного реєстру речових прав №353366112 від 07.11.2023 року; - рішення Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області №715/06-53-23 від 22.11.2023 року «Про погодження проведення реконструкції квартири АДРЕСА_2 »; - технічний паспорт на квартиру від 24.05.2024 року; - звіт про оцінку майна 2026 року, зроблений ФОН ОСОБА_5 .
Так, при вивчені наданих документів, судом було виявлено, що в договорі купівлі-продажу, серія та номер: 3309, виданого 07.11.2023 приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Бойко Л.П. та витягу з державного реєстру речових прав №353366112 від 07.11.2023 року наявна наступна площа квартири: загальна площа (кв. м): 56.8, житлова площа (кв. м): 43.9, Опис: Трикімнатна квартира житловою площею 43.9 кв. м., загальною площею 56.8 кв. м.
В свою чергу, технічний паспорт містить занижені дані такої площі, а саме: загальна площа (кв. м): 56,2 (вже менше на 0,6), а житлова складає 25,3 (менше на 18,6).
Відповідно до даних, вказаних у технічному паспорті, ФОП ОСОБА_5 провів оцінку майна, зазначивши її вартість на рівні - 295 748,13 грн., не перевіривши відомості, які містяться на день складання звіту у державного реєстру речових прав.
Фактично, ФОП ОСОБА_5 у своєму звіті від 2026 року виходив лише із відомостей, вказаних у технічному паспорті на квартиру від 24.05.2024 року.
Суд звертає увагу, що рішення Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області №715/06-53-23 від 22.11.2623 року було погоджено саме проведення реконструкції квартири АДРЕСА_2 , а не її перепланування. Фактично, після проведення реконструкції квартири АДРЕСА_2 власник такого майна зобов`язаний був ініціювати внесення відповідних змін до державного реєстру речових прав.
Реконструкція – це перебудова вже введеного в експлуатацію об`єкта зі зміною його геометричних розмірів, функціонального призначення, в результаті чого змінюються його основні техніко-економічні показники, відбувається удосконалення виробництва, поліпшуються умови експлуатації. Ремонтні роботи, які передбачають втручання в несучі конструкції, інженерні мережі, зміна фасаду будівлі, зміна опалюваної площі і є реконструкцією. На час виконання цих робіт експлуатація об`єкта призупиняється.
В свою чергу перепланування часто ототожнюють з реконструкцією, однак ці поняття кардинально відрізняються. Переплануванням можна назвати будівельні роботи, в результаті яких не зачіпаються несучі стіни, однак змінюються фізичні параметри нерухомості. Це, наприклад, об`єднання ванни з туалетом, демонтаж перегородок балконного отвору, улаштування нових елементів і деталей, тамбурів, прибудова балконів.
Ще одне поняття, з яким можна сплутати перепланування - переобладнання. Останнє стосується влаштування різного інженерного обладнання, такого як опалення, вентиляція, перенесення газових приладів. Розуміння суті перепланування та вміння відрізнити його від інших будівельних робіт може убезпечити від отримання непотрібних дозвільних документів, зайвого витрачання часу та грошей.
В свою чергу, як вбачається із рішення Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області №715/06-53-23 від 22.11.2023 року було погоджено саме проведення реконструкції квартири АДРЕСА_3 .
Так, відповідно до ч. 1 ст. 332 ЦК України переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ.
За таких умов у разі проведення реконструкції, реставрації або капітального ремонту об`єкта нерухомого майна утворюється нова річ.
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, І право власності виникає з моменту державної реєстрації (згідно із статтею 331 Цивільного Кодексу України).
Процедура та підстави державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у результаті реконструкції визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. (зі змінами) (далі - Порядок)
Перш за все, Порядок закріплює, що під реконструкцією слід розуміти реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт закінченого будівництвом об`єкта.
Перелік документів необхідних для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у результаті реконструкції визначений пунктом 43 Порядку.
Так, для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у результаті реконструкції такого об`єкта заявнику необхідно звернутися у відповідний центр надання адміністративних послуг, до державного реєстратора або ж до нотаріуса та подати такі документи:
1)документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт зареєстровано в Державному реєстрі прав);
2)документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;
3)технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.
Таким чином, інформація про проведену технічну інвентаризацію об`єкта нерухомого майна, який підлягає державній реєстрації, має обов`язково міститися у Єдиній електронній системі у сфері будівництва.
В свою чергу, як вбачається із інформації, яка наявна в діючому державному реєстрі речових прав на нерухому майно, ОСОБА_4 після проведення реконструкції (якщо така і мала місце), не звертався до реєстраторів для внесення відповідних змін у об`єкт нерухомого майна.
Приймаючи до уваги вищенаведене, квартира АДРЕСА_2 на сьогоднішній день має чітко встановлені та не зміні параметри, а саме: загальна площа (кв. м): 56.8, житлова площа (кв. м): 43.9, Опис: Трикімнатна квартира житловою площею 43.9 кв. м, загальною площею 56.8 кв. м.
З цих підстав суд вважає, що наданий ОСОБА_4 звіт про оцінку майна 2026 року, зроблений ФОП ОСОБА_5 , є неналежним доказом в даній справі через невідповідність зазначених в ньому фактичних даних об`єкта, а тому не береться до уваги судом при вирішенні даного спору.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд дає критичну оцінку доводам відповідача та його представника, оскільки вони є голослівними, безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами і спростовуються письмовими поясненнями позивача та її представника, матеріалами справи в їх сукупності.
Таким чином, з огляду на встановлені обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги представника позивача є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивачем та його представником не надано належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження заявлених ними зустрічних позовних вимог, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови в задоволенні позову.
Оскільки у задоволенні зустрічного позову позивачу відмовлено повністю, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір із відповідача стягненню не підлягає, а всі судові витрати покладаються на позивача, а на користь позивача за первісним позовом стягненню з відповідача підлягають витрати по сплаті судового збору.
На підставі викладеного та керуючись ст. 1212 ЦК України, ст.ст. 11, 12, 95, 141, 188, 263, 265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 «про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частку квартири» – задовольнити.
Визнати квартиру загальною площею 56,8 квадратних метрів, житловою площею 43,9 квадратних метрів, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 - об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 56,8 квадратних метрів, житловою площею 43,9 квадратних метрів, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_4 , мешкає: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , мешкає: АДРЕСА_5 , судові витрати у виді судового збору в розмірі 2495,00 грн.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 , представник позивача – ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , представник відповідача – ОСОБА_1 «про визнання права власності на квартиру та стягнення компенсації половини вартості квартири» - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Повний текст рішення складено 30.06.2026р.

Суддя Покровського  міського суду	  В. І. Томаш