Справа №591/2194/26 	
Номер провадження 22-ц/816/2299/26 	
Категорія - 39 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Сидоренко А.П. (суддя-доповідач), суддів: Собини О.І., Нестеренка М.В.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Брухна Валентина Сергійовича на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 квітня 2026 року, ухвалене в м. Суми у складі судді Бичкова І.Г., в цивільній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

03 березня 2026 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (далі - ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС») звернувся до суду із вказаним позовом, до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на користь товариства заборгованість за договором №1544140 від 24 листопада 2019 року в розмірі 35960,00 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2662,40 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 13000,00 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 листопада 2019 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем укладено договір №1544140 в електронній формі.
На умовах, встановлених договором, кредитодавцем надано позичальнику кредит строком на 360 днів у загальному розмірі 10000,00 гривень, який останній зобов`язався одержати та повернути, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші передбачені договором обов`язки. 
Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Позикодавець зі своєї сторони належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору.
Станом на сьогоднішній день строк повернення грошових коштів за договором наступив, але відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує.
23 квітня 2020 року було укладено договір №23042020, відповідно до якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» відступило на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ з ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (далі- ТОВ «ФК «ЄАПБ») права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №1544140. 
23 травня 2024 року укладено договір №23/05/24, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 1544140.
Таким чином, позивача наділено правом вимоги до відповідача за зазначеним договором. 
Станом на сьогоднішній день заборгованість за договором відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість.
Загальний розмір заборгованості складає 35960,00 грн, з яких: тіло кредиту - 10000,00 грн, нараховані проценти відповідно до узгоджених умов кредитування - 5400,00 грн, штраф - 20960,00 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13000,00 грн та суму сплаченого судового збору в розмірі 2662,40 грн.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 квітня 2026 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» заборгованість за договором № 1544140 від 24 листопада 2019 року в розмірі 35960,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн та суму сплаченого судового збору в розмірі 2662,40 грн.
Не погодившись із цим рішенням, представник відповідача - адвокат Брухно В.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції без належної перевірки визнав доведеним факт укладення електронного кредитного договору саме відповідачем, не дослідивши належні ідентифікаційні дані (одноразовий код, номер телефону, IP-адресу), технічні логи системи, спосіб електронного підписання, належність платіжного інструменту та факт фактичного отримання кредитних коштів.
Крім того, суд не перевірив обсяг та належність права вимоги позивача, у тому числі документи про відступлення, включення спірного договору до реєстрів боржників та перехід права вимоги щодо штрафних санкцій.
Судом також не надано належної оцінки законності нарахованих штрафних санкцій з урахуванням імперативних обмежень ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», за яким у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ і не може бути більшою за 15% суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки, штрафу, пені та інших платежів за порушення виконання зобов`язань за договором споживчого кредиту не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем, і не може бути збільшена домовленістю сторін. 
Суд не встановив, чи був відповідач повідомлений про обидва відступлення права вимоги, чи були передані новому кредитору документи, які підтверджують право вимоги, чи містять реєстри боржників саме договір № 1544140, чи відповідає передана сума заявленій до стягнення суми, а також, чи перейшло право вимоги саме за штрафні санкції у розмірі 20560 грн.
Окремо зазначає, що суд не перевірив належне повідомлення відповідача про судове засідання, обмежившись формальним висновком без посилання на конкретні докази вручення повісток.
Також вважає, що витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00грн є неспівмірними, оскільки справа є типовою, позовні вимоги шаблонні, а участь позивача в процесі фактично мінімальна.
Також представником позивача в апеляційній скарзі викладено клопотання про витребування доказів, а саме документів та відомостей, що стосуються обставин укладення кредитного договору № 1544140 від 24 листопада 2019 року в електронній формі, порядку його підписання із використанням одноразового ідентифікатора, технічних даних інформаційної системи CreditPlus щодо реєстрації та авторизації відповідача, підтвердження направлення та використання одноразового ідентифікатора, факту перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача, а також подальшого відступлення права вимоги за зазначеним кредитним договором та належного повідомлення відповідача про таке відступлення.
17 червня 2026 року представник позивача через систему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Зазначає, що факт перерахування 10000,00 грн на картковий рахунок Відповідача підтверджується довідкою ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 24 листопада 2019 року.
Також матеріалами справи підтверджено, що договір був підписаний Відповідачем 24 листопада 2019 року о 17:23:57, що свідчить про належне волевиявлення сторін та фактичне укладення електронного договору.
Відповідач був ідентифікований ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», а одноразовий ідентифікатор А740718, надісланий на його номер телефону, відповідно до п. 5.4, 5.17-5.18 Правил є електронним підписом та засобом акцепту договору. Укладення договору відбулося шляхом послідовних дій відповідача в системі товариства.
Крім того, Позивач вказує, що Відповідач не виконав умови для застосування зниженої процентної ставки, тому проценти нараховувалися за стандартною ставкою 1,8% на день відповідно до п. 1.2 кредитного договору.
Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України та п. 3.6.2 договору, у разі прострочення з четвертого дня заборгованості проценти нараховуються за стандартною ставкою, але не більше 90 днів прострочення. Таким чином, у період з 28 грудня 2019 року по 23 березня 2020 року (86 днів) нарахування здійснювалося у межах умов договору.
Окремо звертає увагу, шо під час оформлення позовної заяви була допущена технічна описка при зазначенні складових заявленої до стягнення заборгованості, проте загальний розмір заявлених до стягнення грошових вимог залишається незмінним та повністю відповідає наданому до матеріалів справи розрахунку заборгованості та іншим письмовим доказам. Станом на дату звернення до суду та подання позовної заяви загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 35960,00 грн, з яких тіло кредиту - 10000,00 грн, нараховані проценти відповідно до узгоджених умов кредитування - 20960,00 грн, штраф - 5000,00 грн (що не перевищує половини тіла кредиту).
Щодо повідомлення боржника про відступлення права вимоги звертає увагу, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.
Також, не погоджуючись з доводами щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, вказує на те, що позивачем надані відповідні докази на підтвердження розміру та оплати цих судових витрат.
Також представник позивача подав клопотання про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Клопотання мотивовано тим, що справа має істотне значення для сторін, пов`язана з відступленням права грошової вимоги та особливостями укладення кредитного договору, а також способом отримання кредиту.
З огляду на необхідність з`ясування додаткових обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, просить призначити розгляд апеляційної скарги у справі № 591/2194/26 у судовому засіданні з викликом учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Представник позивача звернувся до апеляційного суду з клопотанням про проведення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи, яке обґрунтовує тим, що справа має істотне значення для відповідача, адже було придбано право грошової вимоги до відповідача та із врахуванням особливостей укладення кредитного договору, способу та процедури отримання кредиту, з метою надання сторонам можливості надати додаткові пояснення по суті спору.
Вирішуючи клопотання представника позивача про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи, колегія суддів виходить з такого.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості у сумі 35960,00 грн, що є менше ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Підстави для застосування ч.3 ст.369 ЦПК України відсутні. Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. Учасники судового розгляду не позбавлені можливості висловити свої позиції шляхом надіслання процесуальних документів, чим у цій справі і скористались представники сторін.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, ціну позову, конкретні обставини у справі, а також призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, в задоволенні клопотання представника позивача про призначення справи з викликом сторін в судове засідання слід відмовити.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 листопада 2019 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено договір № 1544140 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту (далі - договір) в електронній формі.
Відповідно до пункту 1.1 договору ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язалося надати відповідачу грошові кошти у сумі 10000,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності з метою покриття його побутових витрат, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався повернути отриману позику та сплатити проценти за користування нею.
Згідно з пунктом 1.2 договору позика надавалася строком на 30 днів, при цьому договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за ним.
Пунктом 1.3 договору сторони погодили фіксовану процентну ставку за користування позикою. 
Так, відповідно до підпункту 1.3.1 договору знижена процентна ставка становить 1,35% від суми позики за кожен день користування позикою (492,75 % річних) у межах строку надання позики, визначеного пунктом 1.2 договору. Водночас підпунктом 1.3.2 договору передбачено стандартну процентну ставку у розмірі 1,80 % від суми позики за кожний день користування позикою (657,00 % річних), яка відповідно до підпункту 1.3.3 договору застосовується у випадках, визначених пунктами 1.7, 3.4 та 3.6.2 договору.
Пунктом 1.4 договору визначено, що загальна вартість позики за зниженою процентною ставкою становить 14050,00 грн, що складає 140,50 % від суми позики, з яких 4050,00 грн становлять проценти за користування позикою.
Пункт 1.6 договору передбачає право клієнта ініціювати продовження строку користування позикою шляхом сплати нарахованих та несплачених процентів. Після отримання Товариством коштів у розмірі нарахованих та несплачених процентів, заява клієнта про продовження строку користування позикою вважається поданою. 
За умовами п. 1.7 договору після вчинення клієнтом дій згідно з п. 1.6. цього договору, та у разі якщо залишок суми позики складає не менше ніж 400 грн, товариство має право, але не обов`язок, продовжити строк користування позикою. Новий строк користування позикою обчислюється з дня, наступного за днем вчинення клієнтом дій згідно з п. 1.6. цього Договору та дорівнює 30 днів. Нова дата повернення позики відображається у Особистому кабінеті клієнта. Протягом нового строку користування позикою проценти (відсотки) нараховуються за стандартною процентною ставкою.
Згідно п. 3.2 договору нарахування процентів за договором здійснюється за зниженою процентною ставкою на залишок фактичної заборгованості за позикою за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Проценти за користування позикою нараховуються щоденно, починаючи з дня надання позики (відправки грошових коштів на банківський картковий рахунок) в межах строку надання позики, визначеного у п. 1.2. цього договору, за виключенням дати повернення позики та сплати нарахованих процентів, зазначеної у графіку платежів (додаток 1 до цього договору).
У п.п. 3.3., 3.4. договору сторони погодили, що умови застосування зниженої процентної ставки - дотримання клієнтом терміну повного повернення позики, зазначеного у графіку платежів, недопущення прострочення виконання зобов`язання більше 3 календарних днів. У разі недотримання умов застосування зниженої процентної ставки, нарахування процентів здійснюється на умовах п. 3.2., але за стандартною процентною ставкою.
Сторони договору у п. 3.6 погодили умови у разі порушення клієнтом строків виконання зобов`язань за договором, а саме:
протягом пільгового періоду з 1 (першого) по 3 (третій) день прострочення виконання зобов`язань клієнта, нарахування процентів не здійснюється (п. 3.6.1);
з 4 (четвертого) дня прострочення заборгованості Товариство визнає заборгованість за позикою проблемною, розпочинає роботу по стягненню заборгованості та відновлює щоденне нарахування процентів за користування позикою за стандартною процентною ставкою, яке здійснюється не більше ніж до 90 (дев`яносто) дня прострочення (п. 3.6.2.).
За умовами п.п. 4.4, 4.5 договору у випадку прострочення повернення суми позики, клієнт зобов`язаний сплатити товариству штраф в розмірі 120,00 грн за кожен день прострочення, починаючи з 4 (четвертого) дня прострочення виконання зобов`язань за договором. Штрафи за договором нараховуються у момент сплати, але в будь-якому випадку граничний розмір сукупної суми неустойки (штрафів та пені), нарахованої за порушення клієнтом зобов`язань за цим договором, не може перевищувати 50% суми, одержаної клієнтом за цим договором і становить 5000,00 грн.
Відповідно до пункту 1.5 договору позика надається шляхом перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок, наданий Клієнтом (а.с.24-25)
23 квітня 2020 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір відступлення права вимоги № 23042020, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив новому кредитору права вимоги за кредитними договорами до позичальників, у тому числі за договором позики № 1544140 від 24 листопада 2019 року, укладеним з ОСОБА_1 (а.с.10-11).
Надалі, 23 травня 2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір відступлення права вимоги № 23/05/24, за умовами якого останньому було відступлено права вимоги за кредитними договорами до позичальників, у тому числі за договором позики № 1544140 від 24 листопада 2019 року (а.с.14-19).
Таким чином, у результаті послідовного відступлення права вимоги ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло статусу кредитора та право вимоги до відповідача за договором позики № 1544140 від 24 листопада 2019 року.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, виготовленому ТОВ «АВЕНТУС Україна», загальний розмір заборгованості відповідача за договором позики № 1544140 від 24 листопада 2019 року становив 36060,00 грн, з яких: 10 000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 21060,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами; 5000,00 грн - штраф (а.с.6-9).
Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 порушив зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором № 1544140 від 24 листопада 2019 року у загальному розмірі 35 960,00 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду знайшов своє підтвердження факт порушення відповідачем узятих на себе зобов`язань щодо своєчасної сплати кредитного боргу у строк визначений договором, розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не спростований.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині заявлених позовних вимог відповідає.
Що стосується доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про дату розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з ч. 6 ст. 187 ЦПК України, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Відповідно до ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів, крім випадків, якщо позов подано в електронній формі через електронний кабінет.
Згідно інформації Управління «ЦНАП у м. Суми» Сумської міської ради № 14.03-08/360741 від 05 березня 2026 року зареєстрованим місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1 (а.с. 66).
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 березня 2026 року відкрите провадження у справі за вказаним позовом та призначений розгляд справи в судовому засіданні 29 квітня 2026 року о 10,00 грд. (а.с. 73).
Згідно з ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Отже, за змістом наведених положень процесуального закону повернення поштового повідомлення з відміткою поштового оператора про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, вважається підтвердженням належного повідомлення учасника справи, а днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 27 березня 2026 року направлено на зареєстровану адресу відповідача: АДРЕСА_1 та поштове повідомлення повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній», що у відповідності до ст. 272 ЦПК України вважається належним врученням ухвали про відкриття провадження у справі.
За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а відомості, наявні в матеріалах справи не дають підстав вважати, що місцевий суд порушив норми процесуального права.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно із ч.5 ст.11 Закону України «Про електрону комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Зазначений висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожний правочин укладений в електронній формі вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
За встановленими у цій справі обставинами оспорюваний договір між сторонами укладено в електронній формі, із застосуванням електронного підпису. При цьому через особистий кабінет на вебсайті товариства подано заявку на отримання кредиту від імені відповідача та підтверджено умови отримання кредиту шляхом акцепту. Доступ до особистого кабінету здійснюється позичальником після авторизації шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), який надсилається кредитодавцем позичальнику в СМС-повідомлення або надається шляхом дзвінку на номер телефону, який вказаний позичальником на веб-сайті кредитодавця і який має юридичне значення ідентифікації позичальника у розумінні положень ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Вказаний договір укладено у вигляді електронного договору у розумінні Закону України «Про електронну комерцію» та містить відомості про підписання позичальником електронним підписом.
Позивачем у позовній заяві вказаний номер телефону відповідача НОМЕР_1 , що дає підстави стверджувати, що саме на цей номер телефону у наведений вище спосіб відбулося надіслання одноразового паролю, який було використано для підтвердження підписання кредитного договору в електронній формі. Належність зазначеного номеру телефону відповідачу не спростовано жодними доказами та саме зазначений номер телефону відповідач вказує в апеляційній скарзі.
До того ж згідно довідки ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» підтверджено, що відповідач, з яким укладено договір № 1544140 від 24 листопада 2019 року ідентифікований цим товариством. Акцепт договору здійснено шляхом використання одноразового ідентифікатора (одноразового паролю) А740718, який 24.11.2019 о 17:23:57 був направлений на номер телефону НОМЕР_2 , зазначений позичальником (а.с. 46).
Крім того, кредитний договір містить реквізити паспорту та ідентифікаційного податкового номеру відповідача, що також дає підстави вважати, що без зазначення таких відомостей, які є інформацією з обмеженим доступом, неможливо ідентифікувати особу позичальника. Будь-яких доказів, які б вказували на укладення кредитного договору іншими особами від імені відповідача, суду не надано.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що договір позики №1544140 від 24 листопада 2019 року підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, що підтверджує укладання між сторонами правочину.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів надання відповідачу кредитних коштів в розмірі 10000,00 грн.
Позивачем до матеріалів справи було долучено інформаційну довідку від ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» відповідно до якого від 24 листопада 2019 року було успішно перераховано грошові кошти у розмірі 10000,00 грн. на картку № НОМЕР_3 (а.с.46-47).
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових рахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Оскільки, всі кошти за даними договорами надавались на особистий картковий рахунок відповідача, то всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайором регулюються Законом України «Про платіжні послуги» та Постановою НБУ №705 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», відповідно до положень якого вбачається, що документи за операціями з використанням платіжних інструментів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. (п.5 розділу VII зазначеної вище Постанови НБУ № 705 від 05.11.2014р. вказано, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань).
Таким чином, в матеріалах цивільної справи містяться докази перерахування коштів Відповідачу, а посилання представника відповідача стосовно відсутності доказів зарахування коштів на картковий рахунок відповідача є безпідставні, оскільки саме боржник має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, і він має можливість представити суду виписку з свого рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладених договорів.
В апеляційній скарзі представником відповідача заявлено клопотання про витребування доказів, а саме документів та відомостей, що стосуються обставин укладення кредитного договору № 1544140 від 24 листопада 2019 року в електронній формі, порядку його підписання із використанням одноразового ідентифікатора, технічних даних інформаційної системи CreditPlus щодо реєстрації та авторизації відповідача, підтвердження направлення та використання одноразового ідентифікатора, факту перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача, а також подальшого відступлення права вимоги за зазначеним кредитним договором та належного повідомлення відповідача про таке відступлення.
На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів, поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.
Частинами першою та другою статті 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» зазначено, що автентифікація - це електронний процес, що дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зауважувала, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).
Аналогічні процесуальні положення закріплені у частині третій статті 100 ЦПК України та пункті 1 частини другої статті 76 ЦПК України.
Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (див.: постанову Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для того, щоб його змінювати.
Відповідачем не зазначено обставин, які б вказували на те, що наявна в матеріалах справи паперова копія електронного договору має розбіжності з його оригіналом, що ставило б під сумнів відповідність електронного доказу його оригіналу.
Оскільки об`єктивних даних, на підставі яких у відповідача виникають обґрунтовані сумніви у дійсності поданих позивачем документів, не встановлено, клопотання про витребування оригіналу кредитного договору не може бути задоволеним.
У відповідності до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За нормами частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження №61-41031св18).
Дослідження нових доказів відбувається, зокрема, у таких випадках:
якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала та не могла знати про їхнє існування;
докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду;
додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції;
суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи;
суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їхнє подання до суду становило для цього учасника певні труднощі тощо);
є інші поважні причини для їхнього неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не були досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень
Вказане відповідає висновку, наведеному у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17.
Враховуючи обставини того, що в силу ч. 6 ст. 272 ЦПК України відповідач є належним чином повідомленим про розгляд справи, ним не зазначено обставин неможливості надання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також відповідно і звернення до суду з клопотанням про витребування таких доказів.
За таких обставин клопотання про витребування та дослідження доказів, викладене в апеляційній скарзі представником відповідача задоволенню не підлягає.
Щодо доводів апеляційної скарги про несправедливість застосування Закону України «Про споживче кредитування» щодо штрафних санкцій, колегією суддів встановлено таке.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, представник позивача просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 35960,00 грн, яка складається з: заборгованості за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 10000,00 грн, заборгованості за нарахованими процентами на дату відступлення прав вимоги - 5400,00 грн та заборгованості за пенею/та штрафами - 20560,00 грн.
Представником відповідача у відзиві на апеляційну скаргу вказано, що при подачі позову допущено технічну помилку та станом на дату звернення до суду загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 35960,00 грн, з яких: тіло кредиту - 10000,00 грн, нараховані проценти відповідно до узгоджених умов кредитування - 20960,00 грн, штраф - 5000,00 грн.
Наведена позиція відповідає наданому позивачем розрахунком, виготовленим ТОВ «АВЕНТУС Україна» (а.с. 6-9), за яким загальний розмір заборгованості відповідача за договором позики № 1544140 від 24 листопада 2019 року становив 36060,00 грн, з яких: 10 000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 21060,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами; 5000,00 грн - штраф.
Укладаючи кредитний договір, відповідач погодив умови щодо процентної ставки, а саме: знижена процентна ставка становить 1,35% на день (492,75% річних) у межах строку кредитування (п. 1.3.1 договору), а стандартна процентна ставка - 1,80% на день (657,00% річних) (п. 1.3.2 договору). Відповідно до п. 1.3.3 договору, стандартна процентна ставка застосовується у випадках, визначених п. 1.7, 3.4 та 3.6.2 договору.
Оскільки Відповідач не виконав умови для застосування зниженої ставки, зокрема не здійснив оплату протягом трьох календарних днів після закінчення строку, визначеного п. 1.2 договору, проценти нараховувалися за стандартною ставкою 1,80% на день (180,00 грн на день) з дати видачі кредиту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-141гс19) викладено правовий висновок про те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012).
Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за користування кредитом).
З аналізу наведених постанов Верховного Суду можна зробити висновок, що сторони кредитного договору можуть встановити проценти за неправомірне користування грошовими коштами, іншими словами у випадку неповернення грошових коштів, у визначений кредитним договором строк, та такі проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного кредитним договору строку згідно статті 625 ЦК України. 
Отже, у зазначеній справі договором передбачено сплату процентів, які нараховуються у межах строку надання позики, який становить 30 днів, а також відповідальність боржника, яка застосовується з моменту прострочення терміну платежу в разі наявності заборгованості поза межами строку повернення позики, який здійснюється не більше ніж до 90 дня прострочення.
Враховуючи порушення відповідачем умов договору щодо повернення позики, у розрахунку заборгованості за процентами обґрунтовано визначено стандартну проценту ставку в розмірі 1,80%, та заборгованість за процентами в розмірі 21600,00 грн, зазначена в розрахунку, виготовленому ТОВ «АВЕНТУС Україна», відповідає законодавству та умовам договору.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Сторони кредитного договору погодили відповідальність за порушення зобов`язань, передбачивши у п. 4.5 договору штраф, який нараховується у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань щодо повернення кредиту та/або сплати процентів. При цьому встановлено, що сукупний розмір неустойки (штрафів та пені) не може перевищувати 50% суми кредиту та становить 5000,00 грн.
Враховуючи, що сума кредиту становила 10000,00 грн, визначений розмір неустойки відповідає умовам договору та вимогам законодавства у сфері споживчого кредитування.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).
Договір факторингу є підставою для сингулярного правонаступництва, в силу якого не відбувається припинення попереднього кредитного зобов`язання. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу - на стороні кредитора - у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного з їх учасників. Отже, у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.
Таким чином, у разі відступлення права вимоги новий кредитор замінює собою особу у всіх правах, що існували на момент здійснення відступлення і не припинилися внаслідок такої заміни кредитора у зобов`язанні (див. постанову Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 (провадження № 61-21697св19)).
Надана копія договору факторингу № 23042020 від 23 квітня 2020 року містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», до фактора, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (а.с. 10-11).
Право вимоги за договором № 1544140 від 24 листопада 2019 року перейшло до ТОВ ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» відповідно до підписаного сторонами реєстру боржників, витяг з якого надано позивачем (а.с. 12-13).
Також договір факторингу № 23/05/24 від 23 травня 2024 року, а також додаткова угода до нього від 20 грудня 2024 року, містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ», до фактора ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (а.с. 14-22, 22-23).
Право вимоги за договором № 1544140 від 24 листопада 2019 року перейшло до позивача відповідно до підписаного сторонами реєстру заборгованостей №1, витяг з якого надано позивачем, який також містить складові у розмірі заборгованості в сумі 35960,00 грн, яку і просить стягнути позивач з відповідача на свою користь (а.с. 27-28, 29).
Колегія суддів приходить висновку, що надані позивачем договори факторингу, реєстр заборгованості, реєстр боржників є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.
Посилання апеляційної скарги на відсутність належного повідомлення позичальника про заміну кредитора не є підставою для скасування судового рішення чи звільнення відповідача від виконання договірних зобов`язань. Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України, у разі якщо боржник не був письмово повідомлений про таку заміну, ризик несприятливих наслідків покладається на нового кредитора. При цьому належним вважається виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові, що не означає припинення самого зобов`язання. Аналогічний правовий підхід викладено у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 761/1543/20.
Крім того, частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цсі 5.
Стороною відповідача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин сплати кредитної заборгованості первісному кредитору, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині як на підставу скасування рішення на увагу не заслуговують.
Отже, в матеріалах справи міститься копія кредитного договору, який підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджує погодження сторонами умов отримання кредитних коштів та відповідальність за порушення погоджених умов, а також підтверджено отримання відповідачем кредитних коштів, відсутні докази повернення отриманого кредиту, перехід права вимоги до позивача від первісного кредитора підтверджено належними та допустимими доказами.
Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині судового рішення.
Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення у цій справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про задоволення заявлених вимог позову в межах позовних вимог.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині незгоди з розміром витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.
Представник відповідача зазначає в апеляційній скарзі, що справа є типовою справою про стягнення заборгованості за мікрокредитом, позивач не забезпечував участі представника у судовому засіданні, правова позиція позивача була стандартною, а позовна заява та пакет документів мають шаблонний характер.
Згідно матеріалів справи, позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн у зв`язку з розглядом справи про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Надаючи оцінку зазначеним доводам апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з положеннями частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження№ 61-8158св22).
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18, провадження № 61-9124св20, вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Звертаючись до суду з цим позовом, представник позивача просив стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн. На підтвердження понесених витрат до матеріалів справи було долучено договір про надання правничої допомоги № 02-07/2024 від 02 липня 2024 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» (а.с. 34-36).
Крім того, позивачем було надано витяг з акту № 27 про надання юридичної допомоги від 30 січня 2026 року, підписаного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС», який містить опис виконаних робіт (наданих послуг), що підлягають оплаті відповідно до договору про надання правничої допомоги № 02-07/2024, згідно якого сторонами погоджено надання таких послуг: надання усної консультації з вивчення документів - 2 години в розмірі 4000,00 грн, складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду - 3 години в розмірі 9000,00 грн (а.с. 40).
Водночас колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що визначений судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню, а саме 10000,00 грн, не відповідає критеріям реальності (дійсності та необхідності) адвокатських витрат і критерію їх розумності. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22).
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку з реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й стримування від подання безпідставних позовів (скарг).
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
У відповідності до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року заява №19336/04, § 268)).
З урахуванням принципів реальності понесених витрат на правничу допомогу та розумності їх розміру, а також встановлених обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зміни розміру витрат на професійну правничу допомогу з 10000 грн до 3000 грн.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
З урахуванням наведеного, за встановлених обставин справи рішення суду підлягає зміні в частині витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. 367, 374, 6, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Брухна Валентина Сергійовича задовольнити частково.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 квітня 2026 року змінити в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (код ЄДРПОУ 42640371, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Ґедройця Єжи, буд. 6, офіс 521) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн 00 коп.
В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 квітня 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий -  	А.П. Сидоренко	

Судді: О.І. Собина 

М.В. Нестеренко