Постанова 
Іменем України 

08 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 607/10858/22
провадження № 14-138цс24

Велика Палата Верховного Суду у складі
судді-доповідачки Ступак О. В.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Гімона М. М., Губської О. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Уркевича В. Ю.
розглянула справу 
за позовом ОСОБА_1 
до  ОСОБА_2 
про поділ майна подружжя
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2023 року, ухвалене суддею Стельмащуком П. Я., 
та постановуТернопільського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року, ухвалену колегією суддів у складі Гірського Б. О., Хоми М. В., Храпак Н. М.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила:
- в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя виділити у власність ОСОБА_2 : транспортний засіб ВАЗ 2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1984 року випуску, та стягнути з відповідача на свою користь 31 760,00 грн компенсації вартості 1/2 частини цього транспортного засобу; транспортний засіб Mercedes-Benz 210, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1991 року випуску, та стягнути з відповідача на свою користь 49 462,50 грн компенсації вартості 1/2 частини зазначеного транспортного засобу; транспортний засіб Volkswagen LT 28, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2001 року випуску, та стягнути з відповідача на свою користь 182 022,00 грн компенсації вартості 1/2 частини цього транспортного засобу;
- визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 392,5 м2, житловою площею 69,2 м2, що на АДРЕСА_1 та в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку.
2. Позов мотивувала тим, що сторони з 14 вересня 1990 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час перебування в якому набули у спільну власність згадані транспортні засоби, а також збудували житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 . 
3. Зазначала, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2011 року шлюб між сторонами розірвано, проте після розлучення вони продовжили проживати в цьому будинку. Втім, із січня 2022 року відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірним будинком, що підтверджується постановою Тернопільського апеляційного суду від 20 червня 2022 року у справі № 607/3216/22, чим порушує її право користування спільною власністю.
4. Зауважила, що цей будинок є повністю готовим до експлуатації, будівництво його фактично закінчено, він експлуатується за своїм функціональним призначенням, забезпечений електрикою, газом, водою, каналізацією, проте відповідач умисно не вводить його в експлуатацію і не реєструє право власності на нього, що позбавляє її можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна.
5. Зазначила також про неподільність спірних транспортних засобів та неможливість користування ними разом з відповідачем, тому наполягала на компенсації половини їх вартості за рахунок відповідача.
Позиція відповідача щодо вимог позову
6.  ОСОБА_2 заперечив проти заявлених вимог позову та просив відмовити в задоволенні позову.
7. Щодо вимоги про поділ транспортних засобів відповідач зазначив, що на момент звернення з позовом зазначені позивачкою транспортні засоби йому не належать (автомобілі ВАЗ 2106 та Mercedes-Benz 210 зняті з обліку ще під час перебування сторін у шлюбі). Також зауважив, що позивачка не надала належних доказів на підтвердження ринкової вартості спірних автомобілів. 
8. Щодо вимоги про поділ спірного будинку відповідач стверджував про недоведення позивачкою факту проведення будівельних робіт під час перебування сторін у шлюбі, а також того, що позивачка своєю працею або коштами брала участь у такому будівництві.
9. Крім цього, звернув увагу на те, що всі позовні вимоги позивачка заявила після спливу позовної давності, позаяк шлюб між сторонами розірвано у вересні 2011 року, що є окремою підставою для відмови у позові.
Короткий зміст рішення місцевого суду 
10. Рішенням від 16 листопада 2023 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в задоволенні позову відмовив.
11. Відмовляючи у позові про стягнення компенсації вартості часток відчужених автомобілів ВАЗ 2106 та Mercedes-Benz 210, які були спільною сумісною власністю подружжя, місцевий суд виходив з того, що ці автомобілі відчужені відповідачем під час перебування у шлюбі, тому презюмується, що він діяв з відома та за згодою іншого з подружжя і відповідно відсутні правові підстави для поділу такого майна.
12. Щодо вимоги позову про поділ транспортного засобу Volkswagen LT 28, який був спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов переконання, що позивачка має право на грошову компенсацію половини вартості цього автомобіля, який відчужив відповідач без її згоди у 2016 році після розірвання шлюбу, проте відмовив у задоволенні цієї вимоги через сплив позовної давності.
13. Відмовляючи в задоволенні вимоги позову про визнання незавершеного будівництвом будинку спільною сумісною власністю, місцевий суд послався на недоведеність того, що цей будинок набутий (нажитий) подружжям чи одним із них за час шлюбу, а відтак належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Із цих підстав місцевий суд також відмовив у задоволенні вимоги про поділ цього будинку.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
14. Постановою від 08 квітня 2024 року Тернопільський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2023 року змінив у частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя незавершеного будівництвом житлового будинку та його поділу, виклав його мотивувальну частину в редакції своєї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
15. Постанову мотивував тим, що спірним майном є незавершений будівництвом будинок на АДРЕСА_1 , побудований у 2005 році, тобто під час перебування сторін у шлюбі, який не введений в експлуатацію та не зареєстрований у встановленому законом порядку, тому неможливо визнати його спільною сумісною власністю подружжя. Водночас у позивачки є право на частину будівельних матеріалів і виконаних робіт, вкладених у будівництво спірного житлового будинку на час припинення шлюбу, або на присудження компенсації за належну їй частку майна, однак вона таких вимог у цій справі не заявила, тобто обрала неналежний спосіб захисту своїх прав.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги
16. 25 травня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року, в якій просила скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.
17. Підставою касаційного оскарження зазначила пункт 1 частини другої статі 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
18. Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що суди помилково вважали, що, звернувшись до суду з позовом у серпні 2022 року про поділ спільного майна подружжя, в частині компенсації за проданий 02 березня 2016 року автомобіль Volkswagen LT 28, реєстраційний номер НОМЕР_3 , вона пропустила трирічний строк позовної давності без поважних причин, оскільки про продаж зазначеного автомобіля вона не знала і дізналася про це лише з відзиву відповідача в цій справі.
19. Щодо спірного об`єкта нерухомості позивачка наголосила, що він має 100 % готовність та експлуатується за призначенням, однак відповідач умисно не вводить його в експлуатацію і не реєструє право власності на нього, що позбавляє її можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна.
20. Звернула увагу на те, що оскільки спірний об`єкт нерухомості повністю готовий до експлуатації, то завершенням його будівництва є лише подання декларації про готовність об`єкта до експлуатації відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2015 року № 750). Однак суди попередніх інстанцій не дали оцінки цьому факту.
21. Зазначила, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, не врахували висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, та Верховного Суду - у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц, від 18 серпня 2021 року у справі № 359/3859/17, про те, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами, а також у постанові від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19, у якій Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який, встановивши, що відповідач відчужив придбаний під час шлюбу автомобіль без згоди позивачки (іншого з подружжя), стягнув на користь останньої компенсацію вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.
Позиція відповідача щодо доводів касаційної скарги
22. 21 серпня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Покотило Ю. В. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просив зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
23. Зауважив, що на час звернення позивачки із цим позовом транспортні засоби, визначені предметом спору, йому не належать, тому позовна вимога про виділення їх йому у власність з одночасним стягненням на користь позивачки 1/2 частини їх вартості є необґрунтованою, тому суди правильно відмовили в її задоволенні.
24. Зазначив, що житловий будинок на АДРЕСА_1 є введеним в експлуатацію і право власності на нього зареєстроване в установленому законом порядку ще під час перебування сторін у шлюбі, однак за іншими особами. 
25. Наголосив на тому, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна. Однак позивачка не довела, що спірний будинок будували сторони чи хтось із них власною працею чи шляхом фінансування будівництва, а також що подружжя набуло його за час шлюбу. У зв`язку із цим суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання цього будинку спільною сумісною власністю, а також про його поділ, оскільки ця вимога є похідною від попередньої вимоги, у задоволенні якої відмовлено.
РУХ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
26. Ухвалою від 31 липня 2024 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду відкрив касаційне провадження в цій справі та витребував її матеріали з місцевого суду.
27. 27 серпня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
28. Ухвалою від 18 вересня 2024 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду призначив справу до судового розгляду, а ухвалою від 30 жовтня 2024 року передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України для відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, щодо належного способу захисту права одного з подружжя, який (яка) вважає себе співвласником об`єкта незавершеного будівництва, шляхом їх уточнення, надавши відповідь на питання, яке колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду кваліфікувала як виключну правову проблему, а саме: чи можна за позовом дружини (чоловіка), членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, у судовому порядку визнати спільним сумісним майно, здійснити поділ (виділ) незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами?
29. Обґрунтовуючи необхідність уточнення висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зауважив таке:
- по-перше, будівельні матеріали, обладнання тощо, використані у процесі будівництва будинку з повною готовністю до експлуатації, але не введеного в неї, неможливо відділити від самого об`єкта будівництва без завдання їм усім або окремим із них шкоди та зниження відповідно їхньої економічної цінності. А їхня оборотоздатність без відділення від об`єкта будівництва неможлива. Тому варіант визнання судом права власності позивача на половину будівельних матеріалів, обладнання тощо не дозволить жодній зі сторін вільно користуватися та розпоряджатися таким майном, оскільки воно вже використане у будівництві конкретного об`єкта, який інша сторона спору використовує для проживання без введення його в експлуатацію;
- по-друге, немає жодного значення для цивільного обороту обов`язок суду перелічити в судовому рішенні всі використані у такому будівництві будівельні матеріали, обладнання тощо, на які він визнає право власності, бо кожна зі сторін спору не зможе надалі окремо від іншої сторони відчужити це використане для будівництва майно третім особам;
- крім того, формування у судовому рішенні переліку відповідних матеріалів, обладнання тощо для визнання на них права власності за позивачем потребуватиме спеціальних знань хоча б через те, що частина з них у спорудженому будинку прихована за іншими. Та й точне встановлення всього переліку будівельних матеріалів, обладнання тощо, з яких побудований (реконструйований) об`єкт, неможливо встановити навіть експертним шляхом;
- отже, не є ефективним способом захисту права власності такий поділ в натурі «спожитих» для будівництва будівельних матеріалів, обладнання тощо в будинку з повною готовністю до експлуатації, але не введеного в неї.
30. Ухвалою від 04 грудня 2024 року Велика Палата Верховного Суду прийняла та призначила цю справу до розгляду.
ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ОБСТАВИНИ
31. Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 вересня 1990 року уклали шлюб, який рішенням від 05 вересня 2011 року у справі № 2-5266/11 розірвав Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.
32. Після розірвання шлюбу сторони продовжили проживати разом за адресою: АДРЕСА_1 .
33. Листом територіального сервісного центру № 6141 (на правах відділу) Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Тернопільській області (філія ГСЦ МВС) (далі - ТСЦ № 6141) від 20 липня 2022 року № 31/19/1-О-15о.з. підтверджено, що за ОСОБА_2 з 14 вересня 1990 року до 22 вересня 2011 року були зареєстровані такі транспортні засоби: ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1984 року випуску; Mercedes-Benz 210, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1991 року випуску; Volkswagen LT 28, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2001 року випуску.
34. У листі від 30 вересня 2022 року № 31/19/1-П-24о.з. ТСЦ № 6141 повідомив, що ОСОБА_2 відчужив такі транспортні засоби: ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1984 року випуску (знятий з обліку 05 лютого 2009 року); Mercedes Benz 210, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1991 року випуску (знятий з обліку 29 березня 2003 року); Volkswagen LT 28, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2001 року випуску (02 березня 2016 року перереєстрований на нового власника за актом приймання-передачі).
35. Суди також установили, що Тернопільська міська рада народних депутатів 22 скликання ухвалою 11 сесії від 28 травня 1996 року «Про перезакріплення земельних ділянок та надання дозволів на будівництво», враховуючи письмову згоду землекористувачів, вилучила з користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 , надала цю земельну ділянку в постійне користування ОСОБА_2 (сину ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) під будівництво та обслуговування індивідуального житлового будинку. Також зобов`язала зазначених громадян погодити з управлінням містобудування та архітектури проєкти на будівництво.
36. 24 квітня 1997 року приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С. засвідчила справжність підпису ОСОБА_3 (за номером в реєстрі 534) на заяві, якою останній надав згоду своєму сину ОСОБА_2 на будівництво житлового будинку на місці сараю, побудованого біля належного йому ( ОСОБА_3 ) житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 .
37. На замовлення ОСОБА_3 управління містобудування та архітектури Тернопільської міської ради народних депутатів виготовило паспорт земельної ділянки АДРЕСА_2 .
38. 02 вересня 1998 року начальник управління містобудування та архітектури погодив генплан забудови земельної ділянки на АДРЕСА_1 . Згідно з генпланом забудовником є ОСОБА_3 . 
Того ж дня представник Госпрозрахункового проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро при управлінні містобудування та архітектури Тернопільського міськвиконкому Сорівка П. Р. склав акт про відведення в натурі земельної ділянки площею 1000 м?, розташованої на АДРЕСА_1 у користування ОСОБА_2 .
39. 22 квітня 1999 року ОСОБА_2 отримав технічні умови на тимчасове електропостачання трифазного вводу за адресою: АДРЕСА_1 , а 13 травня 1999 року - технічні умови на водопостачання та каналізацію житлового будинку за зазначеною адресою. Проєкти енергопостачання та водопостачання і каналізації ОСОБА_2 зобов`язався погодити з Тернопільським міським районом електричних мереж та Комунальним підприємством «Тернопільводоканал» відповідно.
40. 15 травня 2008 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - ТОВ «Тернопільське міське БТІ») виготовило технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , у якому відображені житлові будинки під літерами «А», «Б», «К». 
У цьому паспорті власниками будинку під літерою «А» зазначено ОСОБА_5 (розмір частки власності - 13/25) і ОСОБА_3 (розмір частки власності - 12/25), а будинку під літерою «Б» - ОСОБА_6 (розмір частки власності - ціла).
41. Згідно із планом земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку на АДРЕСА_1 на земельній ділянці загальною площею 1719 м? розташовані: житлові будинки (літери «А», «Б», «К»); сарай (літери «Е», «Ж»); вбиральня (літери «Г», «В», «М»); гараж (літери «Д», «Л»); огорожа та замощення. Житловий будинок під літерою «К» позначений як такий, що запроектований громадянином ОСОБА_2 . 
42. За характеристикою будинку, господарських будівель і споруд, яка є частиною технічного паспорта від 15 травня 2008 року, житловий будинок під літерою «А» побудований у 1969 році, житловий будинок під літерою «Б» - у 1965 році та житловий будинок під літерою «К» - у 2005 році.
43. Згідно з поверховими планами і журналами внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень будинку № 43 літера «К», частина яких (план підвалу, план першого поверху, план другого поверху, план мансарди) датована 24 травня 2005 року, а інша частина (план цокольного поверху та журнали внутрішніх обмірів) 24 березня 2006 року, всього за літерою «К» зазначено: загальна площа 392,5 м?, житлова площа 69,2 м?, допоміжна площа 323,3 м?.
44. За інформацією, відображеною в листі ТОВ «Тернопільське міське БТІ» від 26 вересня 2022 року № 576/07-2, згідно з обліком технічної інвентаризації станом на 29 грудня 2012 року житловий будинок на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
За рішенням суду від 05 листопада 1969 року ОСОБА_3 належали 12/25 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а 13/25 частин цього домоволодіння належали ОСОБА_7 , яка провела добудову, ввела в експлуатацію і у 2005 році зареєструвала її (добудову) як окремий житловий будинок за літерою «Б» на АДРЕСА_1 .
Після її [ ОСОБА_7 ] смерті ОСОБА_5 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим Першою державною нотаріальною конторою 29 березня 2008 за № 1122, зареєструвала за собою право власності на 13/25 частин будинку за літерою «А» на АДРЕСА_1 .
На підставі договору дарування від 02 вересня 2011 року № 1521 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 12/25 частин будинку за літерою «А» на АДРЕСА_1 .
Житловий будинок за літерою «Б» на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 [після смерті ОСОБА_7 ] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою 29 березня 2008 за № 1124. 
ОСОБА_2 не має зареєстрованого права власності за адресою:  
АДРЕСА_3 . 20 серпня 2023 року експерт з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_8 на замовлення ОСОБА_1 затвердила технічний звіт. Об`єктом обстеження був індивідуальний житловий будинок за літерою «К» за адресою: АДРЕСА_1 . 
Експерт встановила, що на час проведення технічного обстеження житловий будинок за літерою «К» на АДРЕСА_1 має 100 % ступінь готовності, відповідає вимогам державних будівельних норм і може бути введений в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Будинок фактично експлуатується з 2005 року.
46. Отже, за адресою: АДРЕСА_1 розташовані 3 житлові будинки: літ. «А» і літ. «Б», речові права на які оформлені в установленому законом порядку і не стосуються предмета спору в цій справі, та спірний будинок літ. «К», який збудований у 2005 році, забудовником якого значиться ОСОБА_2 , проте цей об`єкт не введений в експлуатацію. 
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Межі розгляду справи касаційним судом
47. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду відкрив касаційне провадження у справі на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
48. У суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 ЦПК України (частина перша статті 402 цього Кодексу).
49. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
50. Велика Палата Верховного Суду перевірила у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами попередніх інстанцій в оскаржених судових рішеннях норм матеріального та процесуального права та дійшла таких висновків.
Щодо питання, переданого на вирішення Великої Палати Верховного Суду
51. У справі, що переглядається, спір виник щодо поділу спільного майна між особами, які перебували у шлюбі.
52. З позовом звернулася колишня дружина відповідача, яка зазначила, що під час перебування у шлюбі сторони набули у власність транспортні засоби та побудували житловий будинок, який не ввели в експлуатацію.
53. Ключовим правовим питанням, яке підлягає вирішенню, є можливість поділу об`єкта незавершеного будівництва, який фактично використовується сторонами для проживання без його введення в експлуатацію та здійснення державної реєстрації права власності на нього.
54. Місцевий суд відмовив у задоволенні такої вимоги через її недоведеність, а суд апеляційної інстанції - через обрання позивачкою неналежного способу захисту, зазначивши про наявність у неї права на частину будівельних матеріалів і виконаних робіт, вкладених у будівництво житлового будинку на час припинення шлюбу, або на присудження компенсації за належну їй частку майна, що відповідає висновкам, які Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19.
55. У касаційній скарзі позивачка вкотре наголосила, що спірний об`єкт будівництва має 100 % готовність, сторони вже тривалий час проживають у ньому. Юридичний факт незавершеності будівництва пов`язаний виключно з небажанням відповідача ввести об`єкт в експлуатацію. Тому скаржниця наполягала на ефективності заявленої нею вимоги та заперечила проти способу захисту, на який апеляційний суд вказав як на належний.
56. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду погодилася з такою позицією позивачки та дійшла переконання про необхідність уточнення висновку Великої Палати Верховного Суду, відображеного в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, для вирішення виключної правової проблеми щодо (не)можливості поділу в судовому порядку між колишнім подружжям об`єкта незавершеного будівництва, спільно побудованого ними під час шлюбу.
Щодо нормативно-правового регулювання новостворених об`єктів нерухомого майна 
57. Насамперед необхідно зауважити, що за встановлених судами в цій справі обставин будівництво спірного будинку літ. «К» завершено в 2005 році і з цього часу сторони використовують його за призначенням (проживають у ньому).
58. Втім, після завершення будівництва спірного будинку сторони протягом тривалого часу не вводять його в експлуатацію. Такі обставини є триваючими, тобто сторони могли скористатися будь-яким правовим механізмом, спрямованим на юридичне оформлення завершення будівництва будинку та набуття речових прав на об`єкт нерухомого майна, які існували протягом цього періоду часу. 
59. За загальним правилом, матеріальний закон підлягає застосуванню судом у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, які, як зазначено, є триваючими. Тому в цій справі необхідно застосовувати норми цивільного права в редакції, чинній на момент звернення позивачки до суду з цим позовом.
60. Водночас Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним нагадати історію розвитку законодавства, яке регулює питання, пов`язані з правовим режимом об`єктів незавершеного будівництва.
61. Так, основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Цивільний кодекс України (далі - ЦК України), в якому поряд із термінами «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), хоча прямого визначення цих понять законодавець у цьому Кодексі не надає.
62. Стаття 331 ЦК України в редакції, чинній на час пред`явлення позову в цій справі, передбачає, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.
63. Наведена норма права в період свого існування, який розпочався із прийняттям та набранням чинності ЦК України, постійно вдосконалювалася. Зокрема, поряд з незмінними приписами частини другої статті 331 ЦК України щодо виникнення права на житловий будинок з моменту завершення його будівництва у частинах третій, четвертій цієї статті законодавець почергово застосовував такі підходи до врегулювання суспільних відносин:
- «за заявою заінтересованої особи суд може визнати її власником недобудованого нерухомого майна, якщо буде встановлено, що частка робіт, яка не виконана відповідно до проекту, є незначною» (редакція, чинна з 01 січня 2004 року до 13 січня 2006 року). Сама ж стаття мала назву «Набуття права власності на новостворене майно»;
- «у разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва» (редакція, чинна з 14 січня 2006 року до 31 грудня 2012 року). Водночас назва статті змінена на «Набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва»;
- «у разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва» (редакція, чинна з 01 січня 2013 року до 06 березня 2018 року);
- «у разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону» (редакції від 07 березня 2018 року до 01 серпня 2022 року);
- «у разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону» (актуальна правова норма).
64. Отже, з аналізу норм статті 331 ЦК України можна дійти висновку, що законодавець передбачив (у разі необхідності) можливість володіння та розпорядження об`єктом незавершеного будівництва. Тобто за необхідності вчинення юридично значимих дій (зокрема, правочинів) щодо такого майна його власник може зареєструвати за собою право власності на об`єкт незавершеного будівництва.
65. Відповідних змін в частині підстав і порядку реєстрації права на об`єкт незавершеного будівництва зазнавав і Закон України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).
66. Так, в первинній редакції (від 01 липня 2004 року) Закон № 1952-IV у статті 19 «Перелік документів для державної реєстрації прав на нерухоме майно» передбачав, що підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмеження цих прав, є, зокрема, рішення суду про право власності на об`єкт незавершеного будівництва.
У редакції від 16 березня 2010 року зазначена стаття передбачала, що державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили.
У редакції від 08 серпня 2012 року за незмінності норм статті 19 Закон № 1952-IV у статті 1 був доповнений положеннями такого змісту: «державна реєстрація прав на об`єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об`єкта» (абзац другий згаданої статті).
У редакції Закону № 1952-IV від 01 січня 2016 року законодавець уточнив вид прав, згаданих в абзаці другому статті 1 цього Закону в попередній редакції, назвавши їх речовими, а в статті 4, яка отримала назву «Речові права та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації», зазначив про «право власності на об`єкт незавершеного будівництва». Крім цього, у статті 27 під назвою «Підстави для державної реєстрації прав» такою підставою виокремив «рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно».
У редакції від 07 березня 2018 року Закон № 1952-IV питання державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва врегульовував окремою статтею 271, яка встановлювала перелік документів, необхідних для проведення державної реєстрації (частини перша, друга), та підстави (частини третя, четверта), серед яких: 1) договір; 2) рішення суду, що набрало законної сили.
У редакції від 16 січня 2020 року Закон № 1952-IV у статті 4 «Речові права та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації» передбачав, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема: право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва; речові права на нерухоме майно, похідні від права власності. Пункт 3 «право власності на об`єкт незавершеного будівництва» був виключений. При цьому стаття 271 «Державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва» змін не зазнала.
67. Отже, державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва прямо передбачена в цьому Законі із серпня 2012 року.
Щодо правової природи об`єкта незавершеного будівництва
68. Об`єктом незавершеного будівництва є новостворена річ, фізичне створення якої розпочато, але не завершено, тобто не виконані всі передбачені проєктом роботи. 
69. Крім того, «незавершеність» будівництва в розумінні закону та для цілей правозастосування може полягати у невчиненні дій, спрямованих на закінчення юридичного складу будівництва - введення будівлі в експлуатацію та здійснення державної реєстрації права власності на неї. 
70. Об`єкт незавершеного будівництва з урахуванням підходів, які склалися у доктрині цивільного права, може розглядатися у трьох вимірах: 1) як сукупність будівельних матеріалів (сукупність рухомих речей - res mobiles); 2) як об`єкт нерухомого майна (res immobiles); 3) як річ особливого роду, яка, по суті, поєднує в собі ознаки рухомих і нерухомих речей (res sui generis - річ «свого роду»).
71. Для визначення правового режиму об`єкта незавершеного будівництва Велика Палата Верховного Суду насамперед звертається до загального визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України). 
72. Поняття нерухомих речей («нерухомого майна», «нерухомості») у їх зіставленні з речами рухомими законодавець надав у статті 181 ЦК України. За змістом цієї статті до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.
Натомість рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
73. Законодавець не наводить вичерпного переліку речей, які можна віднести до нерухомих. Закріплений у ЦК України підхід полягає у виокремленні ознак, яким мають відповідати речі для того, щоб їх можна було вважати нерухомістю, зі встановленням приблизного та максимально стислого переліку видів власне нерухомих речей (земельні ділянки та об`єкти, розташовані на них).
74. Однією з таких ознак законодавець визначив «стаціонарність» нерухомих речей, тобто неможливість їхнього вільного переміщення у просторі без їх знецінення та зміни їх призначення. Втім, з розвитком будівельних технологій говорити необхідно не стільки про абсолютну неможливість переміщення речі, скільки про непризначеність такої речі для переміщення за її сутністю. 
75. При вирішенні питання про віднесення речі до категорії нерухомих, окрім прямо закріплених статтею 181 ЦК України ознак, потрібно також враховувати загальноприйняті критерії: природний та юридичний.
76. Природний критерій виникає з фізичної природи відповідної речі в силу її створення / спорудження та нерозривного зв`язку із земельною ділянкою. Юридичний критерій полягає в наявності правового визнання речі як об`єкта цивільних прав саме як нерухомого об`єкта. Таке визнання може мати різний характер: введення в експлуатацію, державна реєстрація права власності, визнання права власності на нерухомість таким, що набрало законної сили, рішенням суду тощо.
77. За змістом частини другої статті 331 ЦК України для нерухомості легітимаційну роль виконує факт її прийняття в експлуатацію або факт державної реєстрації права власності на неї. Втім, у такого роду об`єктах юридична складова (наприклад, державна реєстрація) не виключає природний (фізичний) елемент, адже, безумовно, необхідним є реальне існування певного матеріального предмета. 
78. Отже, нерухоме майно хоча й наявне в дійсності як певний об`єкт матеріального світу, але до державної реєстрації права власності на нього цього майна як об`єкта цивільного обороту юридично «не існує». З огляду на наведене нерухома річ (нерухомість, нерухоме майно) характеризується поєднанням природного і юридичного критеріїв, обидва з яких однаковою мірою важливі й відсутність хоча б одного з них свідчитиме про те, що відповідна річ не є об`єктом нерухомості в цивільно-правовому сенсі.
79. Об`єкт незавершеного будівництва, незалежно від того, на якій стадії готовності він перебуває, як правило, відповідає одній з основних ознак, визначених законом для об`єктів нерухомості - «стаціонарності», тобто неможливості їхнього вільного переміщення у просторі без їх знецінення та зміни їх призначення, оскільки такий об`єкт нерозривно пов`язаний із земельною ділянкою (землею), на якій він зводиться, і переміщення цього об`єкта без завдання йому шкоди є неможливим.
80. Іншою особливістю, яка вирізняє об`єкт незавершеного будівництва, є те, що він створюється з використанням рухомих речей - будівельних матеріалів. 
81. Будівельні матеріали, крім характерної їм ознаки «рухомості», за своєю природою переважно є ще й речами споживними, тобто такими, які внаслідок одноразового їх використання знищуються або припиняють існувати у первісному вигляді (частина перша статті 185 ЦК України).
82. Будівництво за своєю суттю є процесом втрати будівельними матеріалами і конструкціями своєї ідентичності. Будівельні матеріали чи конструкції, використані при зведенні об`єкта будівництва, перестають існувати, й право власності на них припиняється згідно зі статтею 349 ЦК України. Такі матеріали неможливо відділити від самого об`єкта будівництва без завдання їм усім або окремим із них шкоди та зниження їх економічної цінності. Водночас їх оборотоздатність без відділення від об`єкта будівництва неможлива.
83. Економічна цінність об`єкта незавершеного будівництва не вичерпується вартістю використаних при його зведенні будівельних матеріалів і конструкцій, а включає також вартість проєктування, права на земельну ділянку, вартість будівельних робіт і платних дозвільних процедур чи інших пов`язаних послуг.
84. Отже, визначення об`єкта незавершеного будівництва винятково як сукупності будівельних матеріалів і конструкцій є неповним і таким, що не відповідає ні природі створення такого об`єкта, ні правовим наслідкам втрати будівельними матеріалами і конструкціями своєї ідентичності як об`єктами цивільного обороту. 
85. З урахуванням викладеного Велика Палата Верховного Суду розглядає об`єкт незавершеного будівництва як річ особливого роду, щодо якої можливе існування цивільних прав і обов`язків, яка хоча і тяжіє до нерухомого майна за своїми фізичними властивостями, проте не є повноцінним об`єктом нерухомості. Така річ відповідає природному критерію (наявний факт її фізичного спорудження), проте не задовольняє юридичний критерій - відсутній факт введення її в експлуатацію та проведення державної реєстрації речових прав на неї.
86. Подібного підходу дотримувався і Верховний Суд України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 до здійсненого Великою Палатою Верховного Суду відступу від нього у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19. 
87. Зокрема, Верховний Суд України зазначав, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.
88. Велика Палата Верховного Суду також нагадує, що закон (зокрема, частина третя статті 331 ЦК України) допускає випадки, коли за певних умов (наприклад, з метою укладення правочину) здійснюється реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва, що для цілей цивільного обороту перетворює його в повноцінний об`єкт нерухомості. 
89. Крім того, як уже зазначалося, на рівні Закону № 1952-IV прямо передбачено, що об`єкти незавершеного будівництва можуть бути об`єктами речових прав та включаються до цивільного обороту у спосіб проведення їхньої державної реєстрації, що за своєю суттю є офіційним визнанням та підтвердженням з боку держави оборотоздатності відповідних об`єктів. 
90. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду висновує, що:
- нерухомими речами треба визнавати як повністю завершені, так і не завершені будівництвом об`єкти, право власності на які зареєстроване у встановленому порядку; 
- будівельні матеріали, вироби та конструкції, що використовуються під час будівництва, є рухомими речами до моменту їх фізичного включення до конструкцій об`єкта будівництва, після чого такі матеріали, вироби та конструкції втрачають свою ідентичність; 
- об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва), право власності на який не зареєстровано в установленому для державної реєстрації речових прав на нерухомість порядку, не належить ані до рухомих, ані до нерухомих речей, постаючи як piч sui generis (свого, особливого роду). Така річ може бути об`єктом цивільних прав і обов`язків, у тому числі речових, однак лише як річ особливого роду.
91. Отже, у справі, що переглядається, предметом спору про поділ майна подружжя є саме об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) як об`єкт цивільних прав і річ sui generis, а не використані під час його спорудження будівельні матеріали, вироби та конструкції.
Щодо способів захисту прав одного з подружжя (співвласника) на об`єкт незавершеного будівництва 
92. Апеляційний суд у цій справі, встановивши наявність порушеного права позивачки, яка не повною мірою може реалізувати правомочності співвласника невведеного в експлуатацію будинку, відмовив у задоволенні її позову, пославшись на те, що вибраний нею спосіб захисту є неефективним у спірних правовідносинах.
93. Такий висновок суду ґрунтувався на концепції розуміння об`єктів незавершеного будівництва як сукупності рухомих речей - будівельних матеріалів та обумовлювався посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19.
94. Втім, з огляду на визначення недобудови як речі особливого роду, наведеного в попередньому розділі цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне окреслити можливі способи захисту одного з подружжя (співвласника такого об`єкта) на прикладі обставин, встановлених у цій справі. 
95. Так, відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
96. Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15-16 ЦК України). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
97. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 5.5). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
98. Велика Палата Верховного Суду нагадує, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).
99. Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто такими, що відповідають змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16).
100. У цьому контексті необхідно нагадати основоположні приписи сімейного права, які регулюють виникнення правового режиму спільної сумісної власності.
101. Зокрема, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 Сімейного кодексу України, далі - СК України).
102. Водночас не виключається звернення одного з подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. 
103. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини друга, четверта статті 71 СК України).
104. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
105. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України).
106. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18).
107. Тому залежно від мети, яку ставить перед собою позивач / позивачка у справі про поділ майна подружжя (у тому числі об`єкта незавершеного будівництва), ефективні способи захисту можуть відрізнятися. 
108. Якщо особа прагне отримати грошовий еквівалент вкладеного подружжям у будівництво такого об`єкта майна, то її право може бути захищене шляхом пред`явлення вимоги про стягнення з іншого співвласника компенсації вартості частини використаних у будівництві будівельних матеріалів, конструкцій, обладнання, робіт, послуг тощо з визнанням за цим іншим співвласником права власності на відповідний перелік матеріалів, робіт чи послуг.
109. Так само ця особа може просити залишити таке майно за собою з виплатою компенсації частки іншому з подружжя та попереднім її внесенням на депозитний рахунок суду.
110. Водночас питання здійснення майнових прав учасниками сімейних відносин, якими є подружжя, що будує житло для потреб сім`ї, безпосередньо пов`язане з їх правомірними очікуваннями на отримання такого житла. Гарантування правомірних очікувань є складовою верховенства права, сутнісно пов`язане з принципами правової визначеності та справедливості.
111. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово тлумачив поняття «правомірні очікування». Так, у пункті 21 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» ЄСПЛ нагадав, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності [рішення ЄСПЛ від 20 листопада 1995 року у справі «Прессос Компаніа Навіера С. А. та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium)].
112. Той факт, що внутрішнє законодавство держави не визнає певний інтерес як «право» чи навіть «право власності», не обов`язково перешкоджає тому, щоб інтерес, про який йдеться, за деяких обставин вважався «володінням» у межах значення статті 1 Першого протоколу до Конвенції [рішення ЄСПЛ від 29 березня 2010 року у справі «Депаль проти Франції» (Depalle v. France), заява № 34044/02].
113. Конституційний Суд України у Рішенні від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016 у справі № 1-1/2016 зазначив, що держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3 Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. Із цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини.
114. Саме подружжя, споруджуючи житловий будинок, не ідентифікує незавершений будівництвом об`єкт як сукупність будівельних матеріалів і конструкцій тощо, а прагне набути у власність об`єкт нерухомого майна (житло). Незавершення будівництва і невведення об`єкта в експлуатацію не нівелює ці прагнення і очікування, тому законодавець у статті 331 ЦК України передбачив «у разі необхідності» набуття права щодо такого об`єкта.
115. Тому за обставин, коли співвласник, який не є забудовником і не може здійснити юридично значущі дії щодо введення об`єкта в експлуатацію, прагне захистити свої правомірні очікування щодо набуття права власності на нерухоме майно, - може звернутися до суду та просити визнати за собою право на належну йому частку в об`єкті незавершеного будівництва.
116. Іншого шляху для захисту своїх прав така особа не має, оскільки є повністю залежною від дій іншого з подружжя (формального забудовника), який своєю чергою діє недобросовісно та не заінтересований у введенні будинку в експлуатацію.
117. Рішення суду в такій ситуації не створює істотно нової підстави для набуття такою особою права власності на недобудову, а лише підтверджує той правовий режим спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва, який і так існує з огляду на презумпцію спільності набуття подружжям майна під час перебування в шлюбі.
118. Вирішуючи спір щодо поділу такого особливого об`єкта цивільного обороту, як об`єкта незавершеного будівництва, суд не може підміняти компетентні органи, на які законом покладено обов`язок щодо прийняття збудованих об`єктів в експлуатацію.
119. Повертаючись до обставин цієї справи, Велика Палата Верховного Суду додатково зауважує, що хоча суди в цій справі встановили, що спірний об`єкт готовий на 100 %, проте не введений у встановленому законом порядку в експлуатацію, ступінь готовності цього об`єкта незавершеного будівництва не є кваліфікуючою ознакою для його ідентифікації як житлового будинку.
Щодо відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду 
120. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду обґрунтувала необхідність уточнення висновку, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, про те, що в разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
121. Вирішуючи питання про наявність підстав для відступу від висновків Верховного Суду, Велика Палата Верховного Суду враховує, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень вказала, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49).
122. ЄСПЛ визнає, що, дійсно, можуть існувати переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, яким слід керуватись; сам ЄСПЛ, застосовуючи динамічний та еволюційний підходи в тлумаченні Конвенції, у разі необхідності може відходити від своїх попередніх тлумачень, тим самим забезпечуючи ефективність та актуальність Конвенції (рішення у справах «Вілхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії» (Vilho Eskelinen and Others v. Finland, заява № 63235/00, пункт 56), та «Скоппола проти Італії» (Scoppola v. Italy, заява № 10249/03, пункт 104).
123. Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду (Верховного Суду України) лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання.
124. Насамперед Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що об`єкти, які є предметом поділу у справі, яка переглядається, та справі № 511/2303/19, мають суттєві відмінності.
125. Зокрема, у справі № 511/2303/19 суди відмовили в поділі домоволодіння між колишнім подружжям з посиланням на те, що до його складу входили самочинно збудовані об`єкти.
126. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
127. Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18).
128. Крім того, усталеним є підхід, за якого набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва в інший спосіб, ніж той, який передбачений у статті 376 ЦК України (за рішенням суду), не допускається.
129. Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 511/2303/19, зазначила, що у житловому будинку (літ. «А») здійснено ремонтно-будівельні роботи, які не відносяться до самочинного будівництва. Водночас суд касаційної інстанції погодився з висновками судів, що самочинною є здійснена сторонами житлова прибудова (літ. «А1»), збудована у 2006 році. Втім, Велика Палата Верховного Суду скасувала рішення судів і направила справу № 511/2303/19 на новий розгляд до суду першої інстанції для перевірки доводів позивачки про те, що сам житловий будинок (літ. «А») є самостійним об`єктом нерухомого майна і відповідно до вимог статей 60, 69 СК України може бути поділений між сторонами.
130. Тобто висновки про те, що вразі неможливості поділу незавершеного будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку, сформовані Великою Палатою Верховного Суду відповідно до конкретних обставин, встановлених у справі № 511/2303/19 обставин належності до складу спірного домоволодіння самочинно збудованих споруд.
131. Натомість у справі № 607/10858/22 обставину самочинного спорудження сторонами (без отримання необхідного дозволу або на земельній ділянці, не відведеній для цього) спірного житлового будинку суди не встановили.
132. Велика Палата Верховного Суду зважає на висновки місцевого суду, який зазначив, що «зібрані у справі докази не дають можливості встановити, що спірний будинок (незавершений будівництвом) збудований на підставі відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту».
133. Однак апеляційний суд, змінивши рішення суду першої інстанції та виклавши його мотивувальну частину в редакції своєї постанови, встановив порушення законних інтересів позивачки, проте вважав, що вони підлягають захисту винятково шляхом визнання права на частину будівельних матеріалів, вкладених у будівництво житлового будинку, або шляхом присудження компенсації за належну їй частку майна. На факт самочинного будівництва сторонами спірного житлового будинку апеляційний суд у своїй постанові не посилався. 
134. Отже, обставини самочинного спорудження спірного об`єкта незавершеного будівництва судами в цій справі не встановлені. Навпаки, суди встановили факт отримання ОСОБА_2 паспорта земельної ділянки на будівництво індивідуального житлового будинку, погодження генерального плану забудови земельної ділянки, відведення земельної ділянки під забудову та отримання технічних умов на електро- та водопостачання за відповідною адресою. 
135. Суд наголошує, що об`єкти самочинного будівництва за своєю природою завжди є незавершеними, оскільки за відсутності відповідних дозволів / планів / проєктів чи в разі порушення визначених ними умов не можуть бути введені в експлуатацію за звичайною процедурою. Водночас далеко не кожен об`єкт незавершеного будівництва є самочинним.
136. Тому обставини, за яких Велика Палата Верховного Суду формулювала висновок у справі у справі № 511/2303/19, відрізняються від тих, які встановлені судами попередніх інстанцій у цій справі № 607/10858/22.
137. Втім, оскільки Велика Палата Верховного Суду у справі № 511/2303/19 здійснила відступ від висновку, наведеного Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, у якій обставини самочинного будівництва також не були встановлені, то сформований нею підхід сприймається судами як універсальний і застосовується в усіх випадках, коли предметом спору у справах про поділ майна подружжя є невведені в експлуатацію об`єкти нерухомості.
138. З урахуванням викладеного наявні підстави для конкретизації сфери застосування правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, та зазначення, що для застосування такого висновку недостатньо встановити, що об`єкт нерухомості, який є предмет спору, не введено в експлуатацію. 
139. Необхідною кваліфікуючою ознакою є встановлення судом, що до складу відповідного об`єкта, про поділ якого заявлено вимогу, входять самочинно збудовані споруди (елементи), які відповідають ознакам, визначеним частиною першою статті 376 ЦК України. 
140. По суті, висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 необхідно читати так: «у разі неможливості поділу [яка обумовлюється входженням до складу відповідного об`єкта самочинно збудованих споруд] незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку».
141. У тому ж разі, коли об`єкт не має ознак самочинного будівництва, проте не вводиться в експлуатацію з вини одного з подружжя (формального забудовника), то суд має право визнати за іншим з подружжя (співвласником) право на частку в об`єкті незавершеного будівництва, усунувши невизначеність у правовому режимі відповідної споруди.
142. З висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, про те, що з урахуванням конкретних обставин справи [зокрема, волі сторін] суд може залишити такий об`єкт одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію, суд погоджується.
ЩОДО ВИРІШЕННЯ СПОРУ ПО СУТІ 
Щодо вимоги позову про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя
143. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
144. Велика Палата Верховного Суду в цій постанові вже звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
145. Питання ефективності такого способу захисту порушеного права, як визнання певного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, вже перебувало на вирішенні Великої Палати Верховного Суду, а саме у справі № 523/14489/15.
146. У постанові від 23 січня 2024 року, ухваленій у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. 
Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
147. З огляду на викладене вимога позову, заявлена в цій справі, про визнання невведеного в експлуатацію будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволенню не підлягає як така, що не відповідає критерію ефективності способу захисту порушеного права позивачки.
148. Така вимога складає підставу (а не предмет) позову про поділ майна подружжя і не потребує окремого артикулювання в позовній заяві.
149. Отже, постанова апеляційного суду та рішення місцевого суду в незміненій апеляційним судом частині підлягають залишенню без змін в питанні результатів розгляду окресленої в цьому розділі вимоги позову.
Щодо вимоги про визнання права власності на частину об`єкта незавершеного будівництва
150. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
151. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
152. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
153. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15 сформульовано висновок, що законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
154. Оскільки за встановлених судами в цій справі обставин земельна ділянка під забудову виділена ОСОБА_2 в 1998 році, а будівництво спірного об`єкта завершено в 2005-2006 роках, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, і презумпцію спільності права власності подружжя на таке майно відповідач не спростував, то апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність порушеного права позивачки.
155. Суд апеляційної інстанції обґрунтовано не врахував заперечення відповідача про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна, чого позивачка, на його переконання, не довела, оскільки тягар доведення існування обставин, які спростовують презумпцію спільності майна подружжя, покладається на ту сторону, яка її спростовує. 
156. Водночас апеляційний суд уважав, що позивачка звернулася до суду з вимогою, яка не відповідає критерію ефективності способу захисту порушеного права. Таку позицію суд апеляційної інстанції обґрунтував посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19.
157. З огляду на здійснену Великою Палатою Верховного Суду конкретизацію сфери застосування зазначеного висновку, вказівка апеляційного суду на ефективний, на його переконання, спосіб захисту у спірних правовідносинах не відповідає актуальному та належному правозастосуванню.
158. У касаційній скарзі позивачка як на підставу касаційного оскарження посилалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема на неврахування висновків, викладених Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц, від 18 серпня 2021 року у справі № 359/3859/17, які за своїм змістом наближено відповідають висновкам, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду в цій постанові.
159. За таких обставин визначені позивачкою підстави касаційного оскарження в цій частині знайшли своє підтвердження в ході касаційного перегляду справи.
160. Отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні вимоги позову ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку в об`єкті незавершеного будівництва підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову.
161. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що таке судове рішення не замінює процедуру введення об`єкта незавершеного будівництва в експлуатацію та не звільняє сторін у справі (співвласників) від обов`язку із вчинення дій, спрямованих на завершення процедури оформлення речових прав на це майно як на завершений будівництвом об`єкт нерухомості.
162. Втім, таке судове рішення закріплює правовий режим цього майна як такого, що належить сторонам на праві спільної власності, усуває правову невизначеність у питанні власників та їх часток, є підставою для проведення державної реєстрації речових прав саме на об`єкт незавершеного будівництва, а також захищає права та інтереси того з подружжя (співвласника), який не є формальним забудовником, підтверджуючи його право на частку в об`єкті незавершеного будівництва, а після введення його в експлуатацію та державної реєстрації права власності - в об`єкті нерухомого майна.
Щодо вимоги позову про виплату грошової компенсації в порядку поділу транспортних засобів
163. У касаційній скарзі позивачка також не погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні вимоги про стягнення на її користь грошової компенсації за належну їй частку в праві спільної сумісної власності на відчужені відповідачем транспортні засоби.
164. Як на підставу касаційного оскарження в цій частині посилається на неврахування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19, у якій Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який, встановивши, що відповідач відчужив придбаний під час шлюбу автомобіль без згоди позивачки (іншого з подружжя), стягнув на користь останньої компенсацію вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.
165. У касаційній скарзі позивачка зазначає також і про те, що апеляційний суд безпідставно послався на необхідність пред`явлення нею позовів про оспорення укладених колишнім чоловіком договорів купівлі-продажу транспортних засобів, адже усталена судова практика підтверджує можливість захисту прав іншого з подружжя у спосіб стягнення грошової компенсації вартості належної йому частки в спільному майні.
166. Насамперед Велика Палата Верховного Суду нагадує, що предметом спору в цій справі були 3 транспортні засоби: ВАЗ 2106, Mercedes-Benz 210 та Volkswagen LT 28.
167. Суди в цій справі встановили, що автомобілі ВАЗ 2106, Mercedes-Benz 210 відчужені сторонами ще в період їх перебування у шлюбі, тому вважається, що кошти, отримані від їх продажу, використані в інтересах сім`ї.
168. Велика Палата Верховного Суду із цим висновком погоджується з таких міркувань.
169. Згідно із частиною другою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
170. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
171. Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.
172. Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
173. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
174. Суди попередніх інстанцій зазначили, що автомобілі ВАЗ 2106 (знятий з обліку 05 лютого 2009 року) та Mercedes-Benz 210 (знятий з обліку 29 березня 2003 року) відповідач відчужив під час шлюбу, а встановлені у справі обставини не дають підстав для висновку про продаж цих автомобілів без згоди позивачки, яка протягом тривалого часу не пред`являла жодних вимог щодо цих транспортних засобів (зокрема, про визнання недійсними договорів, на підставі яких були відчужені автомобілі) і заявила про свої вимоги лише у липні 2022 року.
175. Тобто висновок судів про те, що позивачка не пред`являла вимог про оспорення укладених її чоловіком договорів, зроблений у контексті того, що під час перебування у шлюбі вона не висловлювала заперечень проти продажу спільного майна подружжя, зокрема, у спосіб звернення до суду з таким позовом.
176. Висновку про те, що належним способом захисту порушеного права позивачки в такій ситуації є звернення до суду з позовом про визнання згаданих правочинів недійсними, оскаржувані в цій справі судові рішення не містять.
177. За таких обставин посилання в касаційній скарзі на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19, є нерелевантним. 
178. На обставини неврахування судами інших висновків суду касаційної інстанції в частині відмови в задоволенні цих вимог позову ОСОБА_1 у касаційній скарзі не посилалася.
179. Як і не навела висновків Верховного Суду, не врахованих судами попередніх інстанцій, під час відмови в стягненні компенсації за продаж автомобіля Volkswagen LT 28 з підстав пропуску позовної давності. 
180. Доводи касаційної скарги позивачки про те, що вона не знала про продаж цього автомобіля до 2022 року, не охоплюються обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, за наявності якої касаційний суд відкрив касаційне провадження у справі, та за своєю суттю зводяться до незгоди з оскарженими судовими рішеннями та необхідності здійснення переоцінки доказів у справі, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
ВИСНОВКИ ЩОДО ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА
181. Цей розділ містить висновки щодо застосування статті 331 ЦК України у подібних правовідносинах [правовідносинах щодо поділу майна подружжя, у яких об`єкт незавершеного будівництва не містить ознак самочинного спорудження].
182. Нерухомими речами треба визнавати як повністю завершені, так і не завершені будівництвом об`єкти, право власності на які зареєстроване у встановленому порядку. У свою чергу, будівельні матеріали, вироби та конструкції, що використовуються під час будівництва, є рухомими речами до моменту їх фізичного включення до конструкцій об`єкта будівництва, після чого такі матеріали, вироби та конструкції втрачають свою ідентичність. 
183. Об`єктом незавершеного будівництва є річ особливого роду, щодо якої можливе існування цивільних прав і обов`язків, тобто може перебувати в цивільному обороті. 
184. У випадку, коли об`єкт не має ознак самочинного будівництва, проте не вводиться в експлуатацію з вини одного з подружжя (співвласника-формального забудовника), то суд має право визнати за позивачем право на частку в об`єкті незавершеного будівництва, усунувши невизначеність у правовому режимі відповідної споруди. 
185. Ступінь готовності спорудженого подружжям об`єкта незавершеного будівництва не є кваліфікуючою ознакою для ідентифікації відповідного об`єкта як оборотоздатного та не впливає на можливість застосування такого способу захисту порушеного права, як визнання за одним із подружжя (співвласником) права власності на його частку в спільному майні в порядку його поділу.
186. Судове рішення про визнання в порядку поділу права власності на частку в незавершеному будівництвом об`єкті не замінює процедуру введення об`єкта в експлуатацію. Цим рішенням закріплюється правовий режим цього майна як такого, що належить сторонам на праві спільної власності, та є підставою для проведення державної реєстрації речових прав саме на об`єкт незавершеного будівництва.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Щодо суті касаційної скарги
187. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд(пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
188. Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального прав (частина перша статті 412 ЦПК України).
189. Оскільки суди в цій справі допустили неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статей 331 та 16 ЦК України, при вирішенні вимоги про поділ об`єкта незавершеного будівництва, а додаткове встановлення фактичних обставин чи дослідження доказів не вимагається, Велика Палата Верховного Суду висновує про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в окресленій частині й ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову, а саме про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя права власності по частині незавершеного будівництвом житлового будинку за кожним.
190. У частині відмови в задоволенні вимог позову про визнання майна спільною сумісною власністю та про стягнення грошової компенсації за відчужені відповідачем транспортні засоби судові рішення підлягають залишенню без змін як ухвалені з дотриманням норм матеріального й процесуального права. 
Щодо судових витрат
191. Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
192. З урахуванням висновків суду щодо суті касаційної скарги, а також беручи до уваги ту обставину, що при визначенні ціни позову в цій справі та, відповідно, суми, що підлягала сплаті за подання касаційної скарги, позивачка та Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду виходили винятково з вартості об`єкта незавершеного будівництва, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 14 886 грн. Крім того, з відповідача на користь позивачки підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірах 5 293,61 грн та 7 940,41 грн відповідно, а всього - 28 120,02 грн.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року в частині відмови в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину об`єкта незавершеного будівництва, ухвалити в цій частині нове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «К», розташованого на АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_2 право власності на іншу частину незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «К», розташованого на АДРЕСА_1 . 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року в частині відмови в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг 28 120,02 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачка О. В. Ступак
Судді: О. О. Банасько О. В. Кривенда
О. В. Білоконь М. В. Мазур
О. Л. Булейко Н. М. Мартинюк
М. М. Гімон  К. М. Пільков
О. А. Губська С. О. Погрібний
Л. Ю. Кишакевич Н. С. Стефанів
В. В. Король Т. Г. Стрелець
С. І. Кравченко В. Ю. Уркевич