Унікальний номер справи 752/11535/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/7265/2026
Головуючий у суді першої інстанції А. В. Слободянюк 
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України
06 травня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач Київська міська рада
відповідач ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Слободянюк А. В., в примішенні Голосіївського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У травні 2024 року Київська міська рада звернулась до суду з позовомдо     ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:     ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,   ОСОБА_5 , Державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коровайко О. С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Москаленко Н. О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Козаєва Н. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Буглак-Куцевол О. Г., про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельної ділянкою, скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коровайко О. С. 17.11.2014 було прийнято рішення № 17269942 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для винесення даного рішення було рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.05.2014 ухвалене у справі № 410/1464/14-ц (№ 2-410/471/14-ц).
11.12.2014 приватним нотаріусомКиївськогоміського нотаріальногоокругу м. Києва МоскаленкоН. О. було прийняторішення № 17927271 продержавну реєстраціюправ таїх обтяжень, яким за    ОСОБА_4 зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м., а саме: 1/2 житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для винесення даного рішення був договір дарування від 11.12.2014, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Москаленко Н. О. за № 948.
У подальшому, 30.12.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Козаєвою Н. М. було прийнято рішення № 18477343 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м., а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для винесення даного рішення був договір дарування від 30.12.2014, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округуКозаєвою Н. М. за № 6507.
10.02.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Буглак-Куцевол О. Г. було прийнято рішення № 56549918 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за ОСОБА_3 зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м., а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для винесення даного рішення був договір дарування від 10.02.2021, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округуБуглак О. Г. за № 553.
11.02.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Буглак О. Г. було прийнято рішення № 56579630, № 56579630 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, якими за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м., а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для винесення даних рішень є договори купівлі-продажу від 11.02.2021, зареєстровані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округуБуглак О. Г. за №№ 574, 571.
Зазначений об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці площею 0,0535 га (кадастровий номер 8000000000:82:243:0007) за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач вказує, що Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою:  АДРЕСА_1 під будівництво ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_1 ,ні іншим юридичним чи фізичним особам у власність чи користування не приймала. При цьому ОСОБА_1 з 2021 року звертався до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) (Департамент) з клопотаннями щодо видачі рішення Київської міської ради про передачу/відведення земельної ділянки у власність за адресою: АДРЕСА_1 . Проте дозволу не отримав, про що був неодноразово повідомлений листами-відповідями (зауваженнями) від Департаменту. Зауваження щодо підготовки рішення про відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 були обумовлені тим, що відповідач систематично не обґрунтовував правомірність розташування житлового будинку (садибного типу) на земельній ділянці, оскільки відповідно до матеріалів аерофотозйомки, станом на 2014 рік, та матеріалів проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на підставі якого було сформовано дану земельну ділянку, об`єкт нерухомого майна був відсутній, що суперечить інформації, яка міститься в матеріалах даної документації та систематично не надавав підтверджуючі документи, передбачені чинним законодавством у тому числі що підтверджують прийняття об`єкта нерухомості в експлуатацію. 
Департамент повідомляв заявника ОСОБА_1 , що під час розгляду зазначеного клопотання та доданих до нього документів встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:82:243:0007 сформована та зареєстрована в Державному земельному кадастрі на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Рішення Київської міської ради про затвердження зазначеного проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не приймалось.
У зв`язку з тим, що Київська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі земельної ділянки, рішення державного реєстратора Коровайко О. С. від 17.11.2014 №17269942, рішення приватного нотаріуса Москаленко Н. О. від 11.12.2014 № 17927271, рішення приватного нотаріуса Козаєвої Н. М. від 30.12.2014 № 18477343, рішення приватного нотаріуса Буглак-Куцевол О. Г. від 10.02.2021 № 56549918 та від 11.02.2021 №56579630, щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна призвели до незаконного набуття прав на земельну ділянку, а тому остання державна реєстрація підлягає скасуванню.
Позивач стверджує, що право власності на об`єкт нерухомого майна ОСОБА_3 набув на підставі неналежних документів на самовільно зайнятій земельній ділянці, яка належать на праві власності територіальній громаді міста Києва і є комунальною власністю, а отже не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на його майбутнє відчуження,зокрема шляхом передачі його іншій стороні, а саме, шляхом дарування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а в подальшому продажу відповідачу ОСОБА_1 . При цьому, укладення договору дарування та договору купівлі-продажу, і здійснення інших правочинів щодо самочинно збудованого нерухомого майна, а також здійснення відносно нього державної реєстрації прав, не змінюють правовий статус нерухомості як самочинно збудованої. Існування договорів дарування та договорів купівлі-продажу та реєстрацій права власності на спірний об`єкт нерухомості, перешкоджають Київській міській раді у реалізації від імені територіальної громади володіти і розпоряджатися земельною ділянкою через незаконне розміщення на ній майна.
Ураховуючи викладене позивач просив суд усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Буглак-Куцевол О. Г. про державну реєстрацію права власності від 11.02.2921 № 56579630 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 503632880000) за ОСОБА_1 та припинити право власності відповідача на це нерухоме майно за адресою:  АДРЕСА_1 , усунути перешкоди у володінні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:82:243:0007, площею 0,0160 га шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкт самочинного будівництва: житлову будівлю, загальною площею 40 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , усунути перешкоди у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:82:243:0007, площею 0,0160 га за адресою: АДРЕСА_1 , повернути її Київській міській раді, привести у придатний для використання стан.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 грудня 2025 року позов Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коровайко О. С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Москаленко Н. О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Козаєва Н. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Буглак-Куцевол О. Г., про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельної ділянкою, скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан задоволено частково.
Усунутоперешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою (кадастровий номер 8000000000:82:243:0007) площею 0,0160 га шляхом зобов`язання      ОСОБА_1  знести об`єкт самочинного будівництва: житлову будівлю, загальною площею 40 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Усунутоперешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання      ОСОБА_1  звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:82:243:0007) площею 0,0160 га за адресою: АДРЕСА_1 , та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан.
Стягнутоз    ОСОБА_1 на користь Київської міської ради судовий збір у розмірі 6 059 грн 00 коп.
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову Київській міській раді у задоволенні позову.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанці не врахував, що обставини виникнення та існування права на об`єкт нерухомості безпосередньо і нерозривно пов`язані із правом на земельну ділянку. Проте у порушення принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі, суд першої інстанції роглянув обставини виникнення та існування права на об`єкт нерухомості окремо від права на землю. 
Відповідач вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що підстави набуття приватною особою права власності не є необхідним для визначення способу захисту порушенного права органу місцевого самоврядування, повністю суперечать положенням ст. 120 ЗК України, ст. 377, ч. 2 ст. 391 ЦК України. Питання щодо відчуження права на будинок у даному випадку повинно розглядатися судом у порядку, передбаченому для віндикаційного позову.
Також вказано на необгрунтовану відмову суду першої інсанції у застосуванні до даних правовіносин наслідків спливу позовної давності, про що відповідачем було зроблено відповідну заяву.
Окрім того вказано, що відповідачем було заявлено клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_6 , як первісного власника спірного будинку, про що відповідачу стало відомо після ознайомлення із документами, витребуваними судом під час розгляду цієї справи, однак у такому клопотанні було безпідставно відмовлено, чим порушено норми процессуального права та положення ст. 53 ЦПК України. Жодні обставини щодо наявності або відсутності у ОСОБА_6 правовстановлюючих документів на земельну ділянку та дозвільних документів на будівництво судом не з`ясовувались. Вказані обставини є невстановленими. 
Зокрема відповідач вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що право власності на спірний будинок ніколи не було зареєстроване за ОСОБА_6 зроблено на підставі неповного з`ясування обставин справи, оскільки судом не встановлена дата виникнення права власності на об`єкт нерухомості. Тобто відсутні будь - які підстави вважати, що набуття первісним володільцем такого права пов`язувалось законодавцем із моментом його державної реєстрації. Висновок суду про те, що з 01.01.2004 набуття права власності на нерухоме майно відбувається в момент здійснення державної реєстрації такого права суперечить положенням законодавства. Суд першої інстанції не з`ясував момент виникнення права на майно та відповідно законодавство, що діяло на такий момент, що призвело до ухвалення незаконного та необгрунтованого рішення.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 підтримала подану апеляційну скаргу, просила задовольнити на підставі викладених в ній доводів та наданих суду апеляційної інстанції письмових доказів та пояснень.
Київська міська рада, будучи належним чином повідомленою про час та дату розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечила, подала до суду заяву про відкладення судового засідання, призначеного на 06.05.2026 на іншу дату у зв`язку із тим, що представник позивача буде брати у часть у судовому засіданні у справі №910/13259/25 о 15 год 15 хв у Господарському суді м. Києва, що унеможливлює його прибуття до Київського апеляційного суду. 
Колегія суддів визнала неявку представника позивача Київської міської ради у судове засідання без поважних причин, оскільки до заяви не додано доказів на підтвердження викладених у ній обставин, зокрема колегія суддів врахувала, що позивач є юридичною особою та не був позбавлений можливості направити до суду іншого представника.
Треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м.Києва Козаєва Н. М. та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Буглак-Куцевол О. Г. надіслали до суду заяви про розгляд справи без їх участі на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коровайко О. С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Москаленко Н. О. у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом направлення судових повісток на поштові адреси учасників справи та до зареєстрованих у ЄСІТС електронних кабінетів, причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв чи клопотань щодо неможливості прибуття у судове засідання або відкладення розгляду справи станом на день розгляду справи до апеляційного суду від вказаних осіб не надходило. Своїм правом на подання відзивів на апеляційні скарги не скористалися.
Так, право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. 
Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. 
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності представника позивача, третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коровайко О. С., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Москаленко Н. О., оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Так, відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Проте рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 грудня 2025 року таким вимогам закону не відповідає.
Так, перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та речення перше частини третьої статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40)) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони справи (учасники спірних правовідносин), і позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Тягар доказування лежить на сторонах, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог і наданих доказів (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).
Судом встановлено, що 17.11.2014 державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коровайко О. С. було прийнято рішення № 17269942 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за      ОСОБА_3  на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.05.2014 ухваленого у справі № 401/1464/14-ц, № 2-410/471/14 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішеннямприватного нотаріусаКиївського міського нотаріального округу м. Києва Москаленко Н.О. від 11.12.2014 № 17927271 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зареєстрованоза    ОСОБА_4 право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м., а саме: 1/2 житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстрацію здійснено на підставі договору дарування від 11.12.2014, зареєстрованим в реєстрі за № 948.
30 грудня 2014 року рішенням приватногонотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Козаєвою Н.М. № 18477343 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за      ОСОБА_5 зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м, а саме: частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстрацію здійснено на підставі договору дарування від 30.12.2014, зареєстрованим в реєстрі за № 6507.
Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Буглак О.Г. 10.02.2021 було прийнято рішення № 56549918 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за    ОСОБА_3 ,на підставі договору дарування від 10.02.2021, зареєстрованим в реєстрі за № 553, зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м., а саме: частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
11.02.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Буглак О. Г. було прийнято рішення № 56579630 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за      ОСОБА_1 , на підставі договорів купівлі - продажу від 11.02.2021, зареєстрованими в реєстрі за № 571,№574, зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до відповідіКомунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 22.04.2024 №062/14-4379, згідно з даними реєстрових книг КП Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за адресою: АДРЕСА_1 , нерухоме майно на праві власності не зареєстровано.
На запит Головного управління юстиції у м.Києві Комунальнепідприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 10.11.2014 ПБ-2014 № 5014 повідомило, що буд.  АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстровано.
Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація листом № 100-4528 від 16.04.2024 повідомила, що жодного питання щодо присвоєння поштової адреси житловому будинку на  АДРЕСА_1 не опрацьовувалось, жодних звернень не надходило.
Згідно витягу з Державного земельного кадастру від 17.03.2021, відділом у Петриківському районі Міськрайонному управлінні у Петриківському районі та м.Кам`янське Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на підставі технічної документації від 17.02.2021 із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), за заявою     ОСОБА_1 від 08.03.2021 № ЗВ-9702704702021 17.03.2021 зареєстровано земельну ділянку площею 0,0160 га (кадастровий номер 8000000000:82:243:0007), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Категорія земель: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
ОСОБА_1 повідомив, що 24.05.2023 подав до Київської міської ради лист-клопотання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:82:243:0007) для будівництва і обслуговування житлового будинку. Однак у зв`язку з тим, що Київською міською радою не надано протягом місяця відповіді,    ОСОБА_1 повідомив про замовлення документації із землеустрою без надання такого дозволу (лист    ОСОБА_1 до Київської міської ради, зареєстрований Департаментом земельних ресурсів 26.06.2023).
Київська міська рада таДепартамент земельних ресурсів не погоджували проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки, замовлення якого відбулось    ОСОБА_1 відповідно до мовчазної згоди, принцип якої закріплений ст. 118 ЗК України, оскільки Київська міська рада протягом місяця не прийняла рішення про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки або про відмову у наданні такого дозволу.
ЛистомДепартамент земельних ресурсіввиконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 05702-2648 від 27.02.2024 повідомляв    ОСОБА_1 та ТОВ «Терра Проект» про розгляд проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0160 га з кадастровим номером 800000000:82:243:0007, що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , та погодив внесення відповідних відомостей до міського земельного кадастру. Також повідомив, що надання земельної ділянки можливе за умови дотримання вимог земельного кодексу України, інших нормативних актів у сфері регулювання земельних відносин та у сфері містобудівної діяльності.
Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) листом № 0570202/1-4435 від 02.04.2024, розглянувши звернення відповідача  ОСОБА_1 щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , повідомив, що за інформацією, яка міститься в Міському земельному кадастрі, на земельній ділянці, яка запроєктована до відведення за матеріалами аерофотозйомки за 2014 рік, житловий будинок відсутній. Запропоновано надати правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельній ділянці; привести у відповідність матеріали технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, оскільки у технічному паспорті відсутня інформація щодо замовника; надати підставу присвоєння житловому будинку поштової адреси: АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду із позовом, Київськаміська радавказувала на те, щобудинок №2-Кпо АДРЕСА_1 є об`єктом самочинного будівництва, так як збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та без відповідного документа, який надавав право виконувати будівельні роботи. Земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:82:243:0007,площею 0,0160, за адресою: АДРЕСА_1 , розташована у межах міста Київа та не перебуває у приватній та державній власності, у зв`язку з чим, в силу закону, є комунальною власністю територіальної громади міста в особі Київської міської ради.
Частково задовольняючи заявлені Київською міською радою позовні вимоги суд дійшов висновку про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_1 , є самочинним будівництвом в силу положень ч. 1 ст. 376 ЦК України, оскільки збудований на земельній ділянці площею 0,0535 га (кадастровий номер 8000000000:82:243:0007), яка для вказаної мети (під забудову) не відводилась, Київською міською радою жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою:  АДРЕСА_1 під будівництво ані ОСОБА_6 , ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_5 , ані відповідачу ОСОБА_1 та іншим юридичним чи фізичним особам у власність чи користування не приймала.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення справи, а тому погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для скасування рішення суду, виходячи з наступного.
Так, загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).
Так, власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України).
Власники земельних ділянок зобов`язані дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон (пункт «е» частини першої статті 91 ЗК України).
Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (частини перша та друга статті 103 ЗК України).
Самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).
Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (частини перша - третя статті 212 ЗК України).
Саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї
Зайняття земельної ділянки з порушенням ЗК України слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності відповідної територіальної громади. У такому разі вимогу про зобов`язання звільнити земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки комунальної власності (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 листопада 2021 року у справі № 350/1969/14, Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2024 року у справі № 363/3553/20).
Відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач) (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 (пункт 177)).
Так, підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України  до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16 (провадження № 61-12-143гс18)).
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно із частинами першою, другою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина перша та друга статті 376 ЦК України).
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).
На об`єкт самочинного будівництва не виникає право власності як на нерухому річ (згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього). Зміна правового режиму самочинного будівництва може бути здійснена виключно на підставі рішення суду в порядку, встановленому статтею 376 ЦК України.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника земельної ділянки, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
За змістом статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Відповідно до частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на необхідності застосування певних стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Із матеріалів справи вбачається, що для проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , державному реєстратору було надано рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.05.2014 ухвалене у справі №401/1464/14-ц, (провадження № 2-410/471/14).
У подальшому, державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 була здійснена державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Буглак О.Г. (рішення від 11.02.2021 № 56579630 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень), на підставі договорів купівлі - продажу від 11.02.2021, зареєстрованими в реєстрі за № 571 та № 574.
Отже, право власності на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 згідно укладених між сторонами 11.02.2021 договорів купівлі - продажу, на підставі чого за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Буглак О. Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.02.2021 № 56579630.
Відтак ОСОБА_1 як добросовісна особа, яка придбала нерухоме майно у власність, покладався на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
За відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
Судом встановлено, що відповідно до матеріалів реєстраційної справи № 503632880000 рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 20.04.2014 ухваленим у справі № 410/1464/14-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання договору дійсним та стягнення боргу, та за зустрічним позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_7 і ОСОБА_6 про визнання права власності задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 і ОСОБА_3 . Визнано Договір позики від 09.08.2011, Додаток № 1 від 26.08.2011 до Договору позики, Договір застави від 26.08.2011, Додаток № 2 від 05.09.2011 до Договору позики, Договір застави від 05.09.2011, укладені між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , дійсними. Визнано за ОСОБА_7 право власності на житловий будинок загальною площею 30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок, загальною площею 40, кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .
У мотивувальній частині рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.05.2014 судом було встановлено, що 05.09.2011 між    ОСОБА_7 та    ОСОБА_6 укладено договір застави нерухомого майна, відповідно до якого предметом застави була належна    ОСОБА_6 житлова будівля за адерсою: АДРЕСА_1 .
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
Правопорядок не може допускати ситуації, коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (постанова Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21)).
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд безпідставно не врахував зазначене рішення суду як доказ, вказуючи на його відсутність у Єдиному державному реєстрі судових рішень, не врахувавши, що Брянківський міський суд Луганської області у зв`язку із воєнним станом не здійснює правосуддя на своїй території. Його територіальну підсудність було змінено, розгляд справ, підсудних цьому суду, було передано до Лисичанського міського суду Луганської області, та у подальшому доПетропавлівського районного суду Дніпропетровської області.Станом на 30.10.2023 архівні справи Брянківського міського суду Луганської області не передані Лисичанським міським судом Луганської області до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області.
Натомість у матеріалах справи наявна належним чином завірена копія рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.04.2014 ухваленого у справі № 410/1464/14-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання договору дійсним та стягнення боргу, та за зустрічним позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання права власності, яка містить підпис судді та відмітку про набрання ним законної сили 31.05.2014. Також вказано, що оригінал рішення знаходиться у цивільній справі №410/1464/14-ц (провадження №2-410/14) у Брянківському міському суді Луганської області.
Зазначене рішення суду всупереч наведеним вище нормам процесуального закону безпідставно не було взято судом першої інстанції до уваги під час розгляду даної справи, чим нівелюється законна сила цього судового рішення.
Таким чином колегія суддів вважає, що обставини, встановлені судом у цивільній справі№410/1464/14-цщодо належності спірного нерухомого майна (житлового будинкузагальною площею 40, кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ) ОСОБА_6 та набуття на підставі цього рішення ОСОБА_3 права власності на спірний будинок створює преюдицію для справи, що переглядається.
Та обставина, що у вказаному рішенні суду відсутні посилання на підстави набуття     ОСОБА_6 права власності на спірнийбудинок, не може свідчити про те, що таке право власності було набуте ним у порушення вимог закону, або взагалі не було набуте оскільки вказане рішення суду набрало законної сили, вона не скасовано. Надавати правову оцінку даному рішенню суду і у суду першої інстанції і у Київського апеляційного суду відсутні повноваження. Доказів підробки даного рішення суду чи його скасування позивач суду не надав. 
Крім того, як було заначено вище ОСОБА_1 набув право власноті на спірний житловий будинок від ОСОБА_3 , право власноті на яке державним реєстратором було зареєстроване у встановленому законом порядку на час його відчуження відповідачу. 
Отже, встановлені під час перегляду справи обставини свідчать про те, що право власності на житловий будинок, загальною площею 40, кв.м, за адресою: АДРЕСА_1  було зареєстроване за ОСОБА_1 на законних підставах, він є добросовісним набувачем даного будинку.
Відомості про те, що спірний житловий будинок може бути самочинним будівництвом, у відповідача були відсутні. Крім того, він укладав договора купівлі - продажу у нотаріуса і у нього були законні сподівання на те, що угоди укладаються ним у відповідності до вимог закону, оскільки дані питання перевіряє саме нотаріус, якій посвідчує дані угоди. 
Дійсно, із матералів справи вбачається, що Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 під будівництво юридичним чи фізичним особам у власність чи користування не приймала, однак колегія суддів вважає, що відповідач законно набувши право власності на спірний житловий будинок наділенний законним правом набуття у власність земельної ділянки, на якій розміщений даний будинок без зміни її цільового призначення, а вимога позивача про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельної ділянкою шляхом знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, грубо порушує право відповідача на власність, оскільки житловий будинок придбаний ним у відповідності до діючих вимог закону, з урахуванням відомостей про державну реєстрацію речового права на це нерухоме майно, на які він покладався на час купівлі спірного житлового будинку.
Так, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц).
До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (частина перша статті 377 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Частина друга статті 120 ЗК України закріплює принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За приписом цієї частини визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду (див висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16).
Перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (див. пункт 7.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).
Іншими словами, з моменту переходу права власності на розташоване на земельній ділянці нерухоме майно до нового власника у правовідносинах користування земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, відбувається фактична заміна землекористувача: права й обов`язки землекористувача переходять до нового власника відповідного нерухомого майна.
Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (див. пункти 8.16 і 8.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).
Категорії земель за основним цільовим призначенням визначає стаття 19 ЗК України. Однією з таких категорій є землі житлової та громадської забудови (пункт «б» частини першої вказаної статті). До них належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування (стаття 38 ЗК України).
За наявності судового рішення, яке набрало законної сили, в якому встановлено наявність права на житло, не може бути не враховано судом під час розгляду цієї справи. 
Суд першої інстанції вказуючи на те, що право власності на житловий будинок ніколи не було зареєстровано за    ОСОБА_6 , вказаної обставини не перевірив, належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини судом у ході розгляду справи не отримано. При цьому надані позивачем докази не підтверджують беззаперечно факт того, що право власності на житловий будинок ніколи не було зареєстровано за    ОСОБА_6 . Реєстрація права власності на нерухоме майно за     ОСОБА_8 у 2014 році не свічить про те, що спірний житловий будинок належав ОСОБА_6 на праві власності без законних на те підстав.
Безпідставними є висновки суду першої інстанції щодо порушення Брянківським міським судом Луганської області правил територіальної підсудності під час розгляду справи № 410/1464/14-ц, оскільки зазначене виходить за межі предмету розгляду цієї справи і не відноситься до компетенції суду першої інстанції.
Та обставина, що усудовому рішенні від 20.05.2014 ухваленому у справі № 410/1464/14-ц не встановлено обставин та часу набуття ОСОБА_6 права власності на житловий будинок та наявності у нього права розпоряджатись таким майном, була підставою для залучення ОСОБА_6 до участі у цій справі, однак відповідного клопотання суду апеляційної інстанції учасниками справи заявлено не було. Разом з тим, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати коло осіб у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилахстатті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавств.
За наведених вище обставин справи колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем зазначеного будинку, набувавши право власності на житловий будинок, ОСОБА_1 вправі був покладатися на відомості про речові права на нерухоме майно, згідно яких право власності на придбаний ним будинок було зареєстровано за ОСОБА_3 . 
На підставі встановлених обставин та досліджених доказів у їх сукупності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, зокрема законності набуття ОСОБА_1 у власність спірного житлового будинку.
Перевіряючи дотримання принципу пропорційності легітимній меті, тобто розумного співвідношення між інтересами суспільства й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності та право на повагу до житла, колегія суддів вважає за необхідне врахувати не тільки поведінку відповідача, а й поведінку (дії і бездіяльність) органів влади.
У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).
Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті в межах компетенції.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Позбавлення права власності має бути здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника.
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №521/8368/15, від 18 березня 2020 року у справі 199/7375/16 та від 20 травня 2020 року у №199/8047/16.
У цьому аспекті заслуговує на увагу рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо застосування гарантій, визначених у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. У пунктах 70-71 зазначеного рішення наголошено, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Потреба державного органу виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
У рішенні ЄСПЛ від 11 січня 2024 року у справі «Шмакова проти України» зазначено, що «така ситуація порушує питання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з вимогою дотримання суспільних інтересів (рішення у справі «Вассалло проти Мальти» (Vassallo v. Malta), заява № 57862/09, пункт 43, від 11 жовтня 2011 року). При цьому Суд також розглядатиме пропорційність заходу. Суд повторює, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), пункт 45 з подальшими посиланнями).».
Тобто особа у взаємовідносинах із суб`єктами владних повноважень може презюмувати, що їх рішення та дії відбуваються в межах законодавчого поля і на таку особу не покладено обов`язку перевіряти саме законність дій відповідних органів влади чи місцевого самоврядування. Це є виключно правом приватної особи.
Перекладати тягар відповідальності на фізичних осіб, які обґрунтовано сподівалися на правомірність дій державного реєстратора не відповідає засадам, закріпленим, як у Конституції України, так і в міжнародних актах з прав людини та прецедентній практиці ЄСПЛ, та тягне можливість зловживання своїми правами органами державної влади та місцевого самоврядування.
Отже, у разі задоволення позову обов`язки органу влади чи місцевого самоврядування з дотримання законодавства перекладаються на фізичну особу.
Крім цього, на фізичну особу покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади чи місцевого самоврядування, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України, та є надмірним тягарем, що покладається на приватну особу у правовідносинах з органом, який наділений владними повноваженнями та який має відповідні інструменти і зобов`язаний діяти відповідно до вимог закону.
Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано ОСОБА_3 ще у 2014 році. Таке право власності у подальшому здійснювалося неодноразово, про що вносилися відповідні відомості державними реєстраторами. Проте лише у 2024 році позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що позбавлення відповідача спірного житлового будинку без відповідної майнової компенсації, незалежно від того, чи заявляв про неї відповідач, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх бездіяльності та/або неправомірних дій.
Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на власність без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 45). ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Аналогічного висновку дійшов ЄСПЛ у рішенні від 11 січня 2024 року у справі «Шмаков проти України», де суд підкреслив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (пункт 17).
У рішенні «НА і інші проти Туреччини» (NA AND OTHERS v.TURKEY) від 15 лютого 2006 року (заява № 3745/97) було встановлено, що заявники були позбавлені свого майна «в суспільних інтересах», оскільки було загальновизнано те, що спірна земля, на якій відбувалось будівництво готелю, була на березі моря і була частиною пляжу, громадської зони, відкритої для всіх. Таким чином, позбавлення власності переслідувало законну мету. Разом із тим ЄСПЛ наголосив, що заволодіння майном без сплати суми, яка розумно відповідає його вартості, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність компенсації може вважатися виправданою лише згідно зі статтею 1 Першого протоколу. за виняткових обставин (Настоу проти Греції (№ 2), № 16163/02, § 33, 15 липня 2005 року, Ян та інші проти Німеччини [ВП], № 46720/99, 72203/01 та 72552/ 01, § 111, ECHR 2005, рішення у справі «Святі монастирі проти Греції» від 09 грудня 1994 року, № 35, § 71).
Поняття «житло» в контексті статті 8 Конвенції охоплює місце, облаштоване особою як її дім, навіть якщо його заснування не відповідало чинному законодавству.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, приписи закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку відповідача, до того ж без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, що позивачем не було запропоновано, становитиме непропорційне втручання держави у право відповідача на повагу до житла та мирного володіння цим майном і призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 8 цієї Конвенції, покладе на відповідача надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою цього житла.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення у даній справі не врахував зазначеного та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заявлених Київською міською радою позовних вимог щодо знесення належного відповідачу житлового будинку. 
Таким чином, ураховуючи, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем права власності на спірний житловий будинок, що не спростовано позивачем, а знесення житлового будинку відповідача становитиме непропорційне втручання органу місцевого самоуправління (держави) у право відповідача на повагу до житла та мирного володіння цим майном, а також покладе на нього надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою цього житла, колегія суддів дійшла всиновку про відмову в задоволенні позовних вимог Київської міської ради у повному обсязі з наведених вище підстав.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи наведене колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Голосіївського районного суду від 15.12.2025 та ухвалити нове про відмову Київській міській раді у задоволенні позову з навдених вище підстав.
Щодо розподілу судових витрат.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. 
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. 1 ч. 2ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Так, за результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу відповідача задоволено, рішення суду скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.
Таким чином, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 14 534,40 грн, що документально підтверджено платіжною інструкцією.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Київській міській раді відмовити у задоволенні позову.
Стягнути з Київської міської ради (вул. Хрещатик, буд. 36, м. Київ, 01044, код ЄДРПОУ 22883141) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 14 534 (чотирнадцять тисяч п`ятсот тридцять чотири)гривні 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 18 травня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна