ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/3805/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, 

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови №ОПШ095390 від 08 липня 2025 року про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000,00 грн.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року (головуючий суддя – Кушнір В.О.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи; витребувано докази у відповідача.
У зв`язку зі звільненням судді з посади, на підставі розпорядження керівника апарату суду №7-Р від 16 березня 2026 року проведено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатом якого адміністративну справу №600/3805/25-а було передано для розгляду судді Лелюку О.П.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 року (головуючий суддя – Лелюк О.П.) прийнято дану справу до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; роз`яснено учасниками справи, що її розгляд починається спочатку.
Так, в обґрунтування протиправності оскаржуваної постанови вказано про відсутність належних мотивів її прийняття та про безпідставність висновків відповідача щодо порушення позивачем законодавства про автомобільний транспорт. Зокрема, на думку позивача, вказавши в акті рейдової перевірки про відсутність на момент її проведення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ОСЦПВ) власних транспортних засобів, відповідач не навів жодних посилань на положення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», в той час як абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (на підставі якої до позивача застосовано штраф) передбачена відповідальність виключно за порушення статей 39 і 48 цього ж Закону і не встановлено обов`язку Укртрансбезпеки притягувати автомобільних перевізників до відповідальності за порушення статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», статті 35 Закону України «Про дорожній рух» та статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності». На думку позивача, відповідальність за відсутність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів чітко встановлена статтями 126, 128 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а не Законом України «Про автомобільний транспорт». Крім того, позивач звертав увагу на те, що власником транспортного засобу є інша особа, що додатково свідчить про відсутність підстав для притягнення до відповідальності саме позивача про порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про законність оскаржуваної постанови, оскільки під час проведення рейдової перевірки водієм транспортного засобу було надано поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, термін дії якого завершено, чим допущено порушення законодавства про автомобільний транспорт. При цьому у відзиві відповідач звернув увагу на те, що наявність договору страхування цивільно-правової відповідальності входить до предмету рейдової перевірки, яка проводиться посадовими особами Укртрансбезпеки, що передбачено наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 16 квітня 2025 року №703. Відповідно, відсутність полісу ОСЦПВ є порушенням вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», яке додатково охоплюється і положеннями статті 34 цього ж Закону, оскільки перевізником (в даному випадку – позивачем) не виконано обов`язку з дотримання законодавства про автомобільний транспорт. Вказані обставини і слугували підставою для прийняття уповноваженою особою відповідача оскаржуваної постанови, яка складена за встановленою законом формою і міститься чіткі підстави її прийняття. Також у відзиві вказано про помилковість посилань позивача на необхідність застосування положень Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутність договору ОСЦПВ, оскільки норми вказаного нормативно-правового акту є загальними і поширюються як на фізичних осіб, так і на суб`єктів господарювання. Натомість у даному випадку позивача було притягнуто не як водія – фізичну особу чи посадову особу, а як автомобільного перевізника – суб`єкта господарювання, який здійснює перевезення вантажу та, відповідно, зобов`язаний дотримуватися спеціального законодавства у сфері автомобільного транспорту. Просив суд відмовити у задоволенні позову.
Правом подання відповіді на відзив позивач не скористався.
Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що на підставі направлення на рейдову перевірку від 19 травня 2025 року №ОНР000501 старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорті Бердарем Є.О. на ділянці автодороги Н-06 (Київ-Чоп) 804км 20 травня 2025 року проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезення вантажу транспортним засобом марки VOLVO днз НОМЕР_1 з напівпричепом SCHWARZMULLER днз НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_2 .
Як свідчить зміст наявних у справі матеріалів і що не заперечується сторонами, водієм для перевірки уповноваженим особам Укртрансбезпеки були надані такі документи: товарно-транспортну накладну від 19 травня 2025 року №926; посвідчення водія Бойчука В.В. серії та номер НОМЕР_3 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки VOLVO серія та номер НОМЕР_4 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки SCHWARZMULLER серія та номер НОМЕР_5 ; поліс ОСЦПВ від 27.03.2024; роздруківка з цифрового тахографа.
Згідно з товарно-транспортною накладною №926 від 19 травня 2025 року автомобільним перевізником є ФОП ОСОБА_1 .
В ході проведення рейдової перевірки уповноваженою особою Укртрансбезпеки виявлено порушення статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» а саме: під час здійснення внутрішніх перевезень вантажів перевізник не забезпечив водія договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на автомобіль марки VOLVO днз НОМЕР_1 . Вказане порушення зафіксовано в акті рейдової перевірки серії ОАР №017501 від 20 травня 2025 року.
Листом від 27 травня 2025 року №47554/44/24-25 Відділом державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті повідомлено позивача про розгляд справи порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт (Акт №017501 від 20 травня 2025 року), призначеного на 08 липня 2025 року.
08 липня 2025 року в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області А. Бойчуком за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт винесено постанову про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу №ОПШ095390 за порушення вимог статті 34, 35 Закону України «Про автомобільний транспорт» та Закону України «Про дорожній рух», а саме: відсутній договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, за яке передбачена відповідальність на підставі абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», у зв`язку з чим постановлено стягнути з позивача адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн.
За таких обставин, не погоджуючись з указаною постановою, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 5 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року №2344-III (далі – Закон №2344-III в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
Частиною чотирнадцятою статті 6 Закону №2344-III передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
В розумінні статті 1 Закону №2344-III автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.
Процедура проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт, визначена Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року №1567 (далі - Порядок №1567 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Згідно з пунктом 4 Порядку №1567 рейдова перевірка проводиться на підставі направлення на рейдову перевірку (у паперовій або електронній формі (за наявності технічної можливості) із зазначенням посадових осіб за формою згідно з додатком 1 (далі - направлення), що складається та підписується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу.
Відповідно до пункту 5 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється дотримання автомобільними перевізниками та водієм вимог законодавства про автомобільний транспорт.
За приписами абзацу 1 пункту 12 Порядку №1567 водій транспортного засобу після зупинки транспортного засобу зобов`язаний надавати посадовій особі документи, на підставі яких здійснюється перевезення, виконувати вимоги посадової особи, передбачені законодавством про автомобільний транспорт, та розпочинати рух лише з дозволу посадової особи. 
Згідно з абзацом 1 пункту 13 Порядку №1567 у разі виявлення в ході рейдової перевірки транспортного засобу порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою, яка провела перевірку, складається акт проведення рейдової перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом за формою згідно з додатком 2 (акт проведення перевірки).
Відповідно до пункту 16 Порядку №1567 матеріали, складені за результатами рейдової перевірки, формуються у справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт (далі - справа про порушення) та розглядаються керівником або заступником керівника територіального органу Укртрансбезпеки в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою автомобільного перевізника або його уповноваженої особи) протягом двох місяців з дня його виявлення.
Абзацами 1, 2 пункту 19 Порядку №1567 передбачено, що за результатами розгляду справи про порушення керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник за наявності порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за які передбачена частиною першою статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», виносить постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу за формою згідно з додатком 5.
Відповідно до частини першої статті 34 Закону №2344-ІІІ автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Перелік документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, визначений статтею 48 Закону №2344-III.
Так, у відповідності до частин першої та другої статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Статтею 60 Закону №2344-III передбачена відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Зокрема, відповідно до абзацу 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, застосовується адміністративно-господарський штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
При цьому, аналізуючи положення статті 48 Закону №2344-ІІІ, за порушення якої позивача було притягнуто до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, суд зауважує, що до переліку документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, крім тих, що визначені названою статтею Закону №2344-ІІІ, віднесено також інші документи, що передбачені законодавством. Тобто, перелік таких документів не є вичерпним.
Суд зауважує, що Законом №2344-ІІІ передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт саме до автомобільних перевізників, ким вважаються фізичні або юридичні особи, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Тобто, за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, які стосуються, зокрема, перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених Законом №2344-III, відповідальність несуть саме автомобільні перевізники – суб`єкти господарювання.
Непред`явлення під час проведення перевірки документів, передбачених статтею 48 Закону №2344-ІІІ, свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 цього ж Закону.
Притягуючи позивача до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт на підставі абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідач в оскаржуваній постанові від 08 липня 2025 року №ОПШ095390 вказав про відсутність у водія транспортного засобу на момент проведення рейдової перевірки договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів.
У зв`язку з цим суд зазначає таке.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються, зокрема, Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.
Так, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 21 травня 2024 року №3720-IX регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення здійснення виплати за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб під час використання наземних транспортних засобів в Україні.
Відповідно до статті 6 цього Закону укладаються договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності таких видів:
1) договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що діє виключно на території України (внутрішній договір страхування);
2) договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що діє на території держав - членів міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка», зазначених і не викреслених у страховому сертифікаті «Зелена картка» (міжнародний договір страхування).
Пунктами 3, 10 статті 4 Закону України «Про страхування» від 18 листопада 2021 року №1909-IX передбачено, що до класів страхування іншого, ніж страхування життя, належать, зокрема, клас 3 - страхування наземних транспортних засобів (крім залізничного рухомого складу), клас 10 - страхування відповідальності, яка виникає внаслідок використання наземного транспортного засобу (у тому числі відповідальності перевізника).
Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 затверджено Правила дорожнього руху.
Так, згідно з підпунктом «ґ» пункту 2.1 Правил дорожнього руху (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в Єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або страховий сертифікат «Зелена картка» (на електронному або паперовому носії), виданий іноземним страховиком відповідно до правил міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка».
Аналіз наведених норм свідчить про те, що керування механічним транспортним засобом без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності в Україні забороняється. 
Необхідність наявності полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності при здійсненні пасажирських та вантажних перевезень передбачається й іншими нормативно-правовими актами.
Зокрема, наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 16 квітня 2025 року №703, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 травня 2025 року №666/44072, який набрав чинності 19 травня 2025 року, затверджено Вичерпний перелік питань щодо дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт, який перевіряється під час проведення рейдової перевірки посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – Перелік №703 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Так, підпунктом 5 пункту 1 розділу II Переліку №703 передбачається обов`язкова наявність та надання водієм для перевірки документів, на підставі яких виконується перевезення, а саме: договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Отже, договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності належить до переліку документів для здійснення внутрішніх вантажних перевезень, а саме до категорії «інші документи, передбачені законодавством» що визначено статтею 48 Закону №2344-ІІІ.
Однак, як свідчать обставини цієї справи, 20 травня 2025 року при проведенні рейдової перевірки транспортного засобу водієм транспортного засобу марки VOLVO днз НОМЕР_1 з напівпричепом SCHWARZMULLER днз CE0837XF не було пред`явлено чинного на момент перевезення вантажу договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Наявний в матеріалах справи поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності серії АТ №4617382 від 27 березня 2024 року, який було пред`явлено водієм транспортного засобу уповноваженій особі відповідача (вказане, з огляду на зміст заяв по суті справи, сторонами не заперечується), станом на момент проведення рейдової перевірки втратив чинність, оскільки строк його дії було встановлено до 26 березня 2025 року включно.
Отже, оскільки водієм на момент проведення рейдової перевірки не було надано уповноваженій особі відповідача чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу (як і не було надано такого документу під час процедури розгляду відповідачем матеріалів про порушення законодавства про автомобільний транспорт), а наданий позивачем поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності серії АТ №4617382 від 27 березня 2024 року станом на день проведення рейдової перевірки (20 травня 2025 року) був нечинним, то суд приходить до висновку, що позивачем як автомобільним перевізником під час перевезення вантажу було порушено законодавство про автомобільний транспорт, а саме: порушено положення 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», що є підставою для застосування адміністративно-господарського штрафу, передбаченого абзацом 3 частини першої статті 60 цього ж Закону.
Доводи позивача про те, що перевірка наявності договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу не входить до предмету рейдової перевірки, суд вважає безпідставними, адже, як передбачено положеннями пункту 3 частини першої статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», перевірка наявності чинних договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності може здійснюватися посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, під час здійснення заходів державного нагляду (контролю).
Водночас згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №103, саме Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Відтак, дії уповноваженої особи Укртрансбезпеки під час проведення рейдової перевірки транспортного засобу позивача, спрямовані на з`ясування обставин наявності чи відсутності чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу, узгоджуються з наведеними вище вимогами законодавства.
Стосовно тверджень позову про невмотивованість оскаржуваної постанови та відсутність у ній посилань на норми статті 48 Закону №2344-III суд зауважує таке.
Згідно із змістом постанови від 08 липня 2025 року №ОПШ095390 у такій зазначено, що ОСОБА_1 допущено порушення вимог статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт». Нормами цієї статті встановлено вимоги до автомобільного перевізника, до яких віднесено й обов`язок з виконання вимог цього Закону та інших законодавчих актів у сфері перевезення пасажирів та/або вантажів. Вказана стаття передбачає, що суб`єкт господарювання має дотримуватися всіх без винятку приписів законодавства, що регулює діяльність автомобільного перевізника, до яких у тому числі належать і положення статті 48 Закону №2344-III, яка визначає обов`язок перевізника та водія мати при собі документи, визначені цією статтею, до яких, як зазначалось вище, відноситься і поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Таким чином, відсутність при перевезенні вантажу зазначеного договору є порушенням норм статті 48 Закону №2344-III, яке охоплюється й положеннями статті 34 цього ж Закону, оскільки перевізник не виконав свій обов`язок щодо дотримання законодавства про автомобільний транспорт. Вказане, на переконання суду, свідчить про правомірність посилань відповідача на положення статті 34 Закону №2344-III в оскаржуваній постанові.
Крім того, як нормами Порядку №1567, постанова про застосування адміністративно-господарських штрафів оформляється згідно з додатком 5 до цього Порядку.
Тобто, форма постанови чітко визначена законодавством і є обов`язковою для застосування посадовими особами Укртрансбезпеки. Винесення постанови у відповідності до цієї форми виключає можливість довільного трактування її структури чи змісту.
Суд зауважує, що при винесенні постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу орган державного контролю не зобов`язаний наводити повний перелік усіх норм права, які регламентують діяльність перевізника. Достатнім є посилання на загальну норму, яка встановлює обов`язок суб`єкта діяти відповідно до вимог закону і порушення якої було виявлено уповноваженою особою Укртрансбезпеки при проведенні рейдової перевірки. 
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про безпідставність доводів позивача щодо відсутності в оскаржуваній постанові посилань на статтю 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки така містить усі визначені законом складові, тобто відповідає встановленій законом формі та вимогам законодавства, що також свідчить про відсутність правових підстав для її скасування.
Стосовно посилань позивача на те, що відсутність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є підставою для притягнення до відповідальності на підстав норм Кодексу України про адміністративні правопорушення, то такі суд оцінює критично, адже наявність у різних нормативно-правових актах положень, якими передбачено відповідальність за одні й ті самі порушення у сфері автомобільних перевезень, не свідчить про наявність правової колізії чи протиправність такого нормативного регулювання. Кодекс України про адміністративні правопорушення та Закон України «Про автомобільний транспорт» є самостійними актами законодавства, які регулюють різні за своєю правовою природою види відповідальності та встановлюють окремі механізми реагування держави на порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту.
Зокрема, положення Кодексу України про адміністративні правопорушення спрямовані на врегулювання питань притягнення до адміністративної відповідальності фізичних осіб та посадових осіб юридичних осіб, тоді як стаття 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачає застосування фінансово-господарських санкцій саме до автомобільних перевізників як спеціального заходу впливу у сфері господарської діяльності. 
Відповідно, встановлення відповідальності за відповідне порушення одночасно нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення та статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» саме по собі не може бути підставою для визнання протиправними дій відповідача щодо застосування на позивача адміністративно-господарського штрафу шляхом винесення оскаржуваної постанови.
Твердження позивача про неналежність йому транспортного засобу, яким здійснювалось перевезення вантажу 20 травня 2025 року, також є безпідставними, оскільки згідно з товарно-транспортною накладною від 19 травня 2025 року №926, яка була пред`явлена уповноваженій особі відповідача на момент проведення рейдової перевірки, автомобільним перевізником вантажу зазначено саме ФОП ОСОБА_1 , тобто позивача. Отже, станом на день проведення рейдової перевірки (20 травня 2025 року) автомобільним перевізником у розумінні положень Закону України «Про автомобільний транспорт», вважався саме позивач.
З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що оскільки водій належного позивачу транспортного засобу на момент проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) не надав уповноваженій особі відповідача документів, визначених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», за що передбачена відповідальність на підставі абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», то суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача як суб`єкта господарювання - автомобільного перевізника.
Позивачем ні під час процедури розгляду відповідачем матеріалів про порушення законодавства про автомобільний транспорт, ні під час розгляду цієї справи судом, не надано жодних належних та достовірних доказів, які спростовували би висновки уповноважених осіб відповідача про допущення позивачем порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, викладені в акті перевірки №ОАР017501 від 20 травня 2025 року та у постанові про застосування адміністративно-господарського штрафу №ОПШ095390 від 08 липня 2025 року.
Доводів відзиву, якими відповідач обґрунтовує законність оскаржуваної постанови, позивачем (його представником) не спростовано.
Отже, за наявності доведених відповідачем та не спростованих позивачем у ході судового розгляду цієї справи висновків про допущення останнім порушень законодавства про автомобільний транспорт, суд вважає, що відповідачем правомірно застосовано до позивача адміністративно-господарський штраф згідно абзацу 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III. Тому, оскаржувана постанова скасуванню не підлягає. При її винесенні відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідач довів законність оскаржуваної постанови. Натомість доводи позову не свідчать про наявність правових підстав для задоволення заявлених вимог.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 14 травня 2026 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ), відповідач - Відділ державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Руська, 248-У, м. Чернівці, Чернівецька область, код ЄДРПОУ 39816845).

Суддя О.П. Лелюк