Окрема думка
судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду 
ОСОБА_1 
справа № 369/16593/20
провадження № 51-3213 км 25
18 червня 2026 року колегією суддів Верховного Суду у складі головуючої ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , було розглянуто у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року та представника потерпілого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року в кримінальному провадженні № 12020115200000848 від 08 серпня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зі змісту матеріалів провадження вбачається, що вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2022 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення.
Київський апеляційний суд ухвалою від 14 травня 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін.
За результатами касаційного розгляду касаційні скарги прокурора ОСОБА_4 та представника потерпілого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року стосовно   ОСОБА_7 - без зміни.
З рішенням колегії суддів суду касаційної інстанції щодо помилковості висновків судів попередніх інстанцій в частині проведення розслідування дізнавачем без належних повноважень та щодо порушення права на захист погоджуюсь повністю.
Водночас, колегія суддів, зокрема, констатувала, що суди попередніх інстанцій ретельно оцінили надані сторонами докази і дійшли обґрунтованого висновку про те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом умислу водія на завдання тілесних ушкоджень. 
Однак, з такими висновками колегії суддів суду касаційної інстанції не погоджуюсь з огляду на таке. 
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412?414 КПК.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд апеляційної інстанції має перевірити рішення місцевого суду з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК ухвала суду апеляційної інстанції має містити встановлені судом обставини з посиланням на докази, мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, а також мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Ухвала суду апеляційної інстанції - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК.
Тобто суд апеляційної інстанції має перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні. 
Крім того, звертаю увагу на те, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, що надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд.
Однак, на мою думку, під час розгляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону не дотримався з огляду на таке.
Як убачається зі змісту вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2022 року ОСОБА_7 виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення.
При ухваленні вироку суд першої інстанції, зокрема, установив, що:
- з показань потерпілого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_8 убачається, що автомобіль Audi проїхав дуже близько біля колони велосипедистів, що викликало обурення у них і вони вирішили наздогнати цей автомобіль, який зупинився на світлофорі з метою з`ясування такої поведінки водія автомобіля; 
- після зупинки автомобіля Audi на світлофорі до автомобіля під`їхала група велосипедистів, які оточили автомобіль та почали стукати по ньому, намагалися відкрити двері та заблокували його рух, що вбачалося з показань обвинуваченого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_9 та частково підтверджувалося показаннями потерпілого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_8 , які повідомили, що заблокували рух автомобіля ставши перед ним, крім того потерпілий ОСОБА_5 повідомив, що постукав у вікно та завернув дзеркало автомобіля;
- з показань обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_9 вбачалося, що ОСОБА_7 хвилювався за безпеку свого сина, оскільки той дуже злякався, адже автомобіль оточила велика кількість велосипедистів, які поводили себе агресивно, стукали по автомобілю, намагалися відкрити двері автомобіля. Агресивні дії велосипедистів відносно автомобіля підтверджувалися також відеозаписом з камер спостереження;
- як повідомив обвинувачений ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_9 від удару у вікно з боку водія ОСОБА_7 інстинктивно відхилився в сторону, при цьому його нога на короткий час зіскочила з гальм і автомобіль здійснив короткий рух вперед. Вказані показання ОСОБА_7 узгоджувалися з показаннями потерпілого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_8 , які підтвердили, що спочатку автомобіль Audi здійснив невеликий рух вперед, що також підтверджувалося відеозаписом з камер спостереження; 
- як повідомив обвинувачений ОСОБА_7 , розуміючи, що дії велосипедистів несуть небезпеку як для нього так і для його сина, який перебував в салоні автомобіля разом з ним, він вирішив залишити місце події, для цього з метою об`їзду велосипедистів максимально викрутив кермо вліво та поїхав з місця події;
- вказаний маневр автомобіля Audi підтвердили в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 та частково свідок ОСОБА_8 , крім того такі показання ОСОБА_7 щодо руху автомобіля Audi повністю узгоджувалися з відеозаписом з камер спостереження.
За таких обставин, місцевий суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_7 були спрямовані не на завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , а на швидке залишення місця пригоди, оскільки в ситуації, яка склалась, а саме блокування автомобіля групою агресивно налаштованих велосипедистів, які наносили удари по автомобілю та намагались відкрити двері автомобіля, ОСОБА_7 мав обґрунтовані сумніви щодо власної безпеки та безпеки свого сина. 
При цьому суд першої інстанції зауважив, що про відсутність умислу на завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_5 свідчив і той факт, що ОСОБА_7 , маючи змогу продовжити рух автомобіля прямо, викрутив кермо вліво з метою об`їзду велосипедистів та залишив місце події.
У апеляційній скарзі прокурор, наводячи доводи незаконності та необґрунтованості вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 , у тому числі посилався на те, що цей суд: 
- однобоко (на користь обвинуваченого) надав оцінку його показанням, а також показанням потерпілого та свідків; 
- повністю проігнорував ту частину допиту обвинуваченого, де останній, відповідаючи на запитання сторони обвинувачення, поводив себе не щиро і уникав відповіді на питання щодо умислу на повчальні дії відносно колони велосипедистів, однак підтвердив свої наміри відповідями під час перехресного допиту.
Також прокурор вказував на те, що: 
- свідок ОСОБА_8 не надавав зазначених місцевим судом у вироку показань щодо маневру автомобіля на світлофорі вліво з метою уникнення зіткнення з велосипедистами, що стояли навпроти нього, а навпаки, повідомив, що відстані до велосипедів було недостатньо для такого маневру і після першого навмисного руху автомобіля прямо, з метою залякування потерпілого і свідка зійти зі шляху автомобіля, потерпілим було здійснено удар долонею по капоту, на що ОСОБА_7 відповів натисканням на газ і наїздом на нього;
- версія сторони захисту взагалі не перевірена та не відповідає дійсності, а також спростовується зібраними письмовими доказами і показаннями чисельних свідків та потерпілого; 
- досліджені письмові докази (а також сам обвинувачений, відповідаючи на питання прокурора під час допиту), доводили, що останній мав намір провчити фізичною силою велосипедистів за протиправну, на його думку, поведінку під час руху на дорозі, і в момент виникнення конфлікту вже на світлофорі, перший раз натиснувши на газ, проїхавши відстань до метру і різко зупинившись, обвинувачений не «інстинктивно відхилився», злякавшись за повнолітнього самостійного сина, якому нічого не загрожувало, а навпаки, здійснив зухвалу демонстрацію своєї переваги і рішучість намірів по відношенню до оточуючих учасників конфлікту;
- суд першої інстанції не розглянув вказану вище версію сторони обвинувачення та не надав їй належної оцінки, чим порушив принцип змагальності сторін.
Сторона обвинувачення у апеляційній скарзі також звертала увагу на те, що судом першої інстанцій не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 390/934/13-к. 
Звертаючись з апеляційною скаргою, представник потерпілого, наводячи детальні доводи щодо необґрунтованості, на його думку, висновків місцевого суду щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, серед іншого, стверджував, що: 
- висновки суду першої інстанції в цій частині суперечать зібраним у кримінальному провадженні доказам; 
- місцевий суд надав перевагу (не надав належної оцінки) показанням обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_9 (який також перебував в автомобілі) та проігнорував показання потерпілого ОСОБА_5 , свідка ОСОБА_8 і зібрані в ході кримінального провадження докази.
У апеляційній скарзі представник потерпілого також указував, що постановою Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року у справі 33/824/2360/2021 констатовано, що ОСОБА_7 в момент ДТП не перебував у стані крайньої необхідності, оскільки не встановлено небезпеки його майну, життю та здоров`ю, яка могла б бути усунена лише здійсненням наїзду на ОСОБА_5 , ОСОБА_8 .
Проте, вважаю, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками місцевого суду щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, наведені вище доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого належним чином не перевірив, не спростував, а своє рішення, у тому числі з огляду сукупність зібраних у цьому кримінальному провадженні доказів, належним чином не мотивував, чим, на мою думку, порушив положення, передбачені п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК.
Залишаючи вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанцій без зміни, колегія суддів суду касаційної інстанції відхилила доводи прокурора та представника потерпілого, які стосуються преюдиційного значення рішень у справі про адміністративне правопорушення щодо відсутності стану крайньої необхідності в цій ситуації.
Зокрема, колегія суддів зазначила, що крайня необхідність як обставина, що виключає кримінальну протиправність діяння, має значення виключно тоді, коли суд встановив, що особа діяла з умислом на заподіяння шкоди, а оскільки суди не визнали доведеність такого умислу, обговорення питання про наявність ситуації крайньої необхідності не має сенсу.
В цій частині вважаю за необхідне зауважити таке.
Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 90 КПК рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.
Як наслідок, судове рішення має преюдиціальне значення для суду, який розглядає кримінальне провадження, лише у визначених цією статтею випадках. 
Чинний КПК не містить інших положень, на підставі яких рішення судів інших юрисдикцій могли би бути визнані преюдиціальними в кримінальному процесі, тобто такими, які звільняють суд від необхідності встановлення обставин, які підлягають доказуванню, шляхом дослідження та оцінки всієї сукупності доказів у кримінальному провадженні.
Наведене узгоджується з позицією колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, наведеній у постанові від 04 серпня 2021 року (справа № 390/934/13-к, провадження № 51-3481 км 18).
Водночас, у вказаній вище постанові від 04 серпня 2021 року колегія суддів наголосила, що суд апеляційної інстанції повинен був не обмежуватися посиланням на рішення судів інших юрисдикцій, а надати їм оцінку з урахуванням всіх обставин кримінального провадження та всієї сукупності наданих сторонами доказів.
Отже, хоча постанова у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_7 дійсно не має преюдиціального значення, вважаю, що суди попередніх інстанцій могли надати їй оцінку з урахуванням всіх обставин кримінального провадження та всієї сукупності наданих сторонами доказів.
Як вже було зазначено вище, суд першої інстанції, установивши, зокрема, що група велосипедистів оточила автомобіль та почала стукати по ньому, намагалася відкрити двері і заблокували його рух, у зв`язку з чим ОСОБА_7 :
- хвилювався за безпеку свого сина, оскільки той дуже злякався через вказані вище дії велосипедистів; 
- розуміючи, що дії велосипедистів несуть небезпеку як для нього так і для його сина, вирішив залишити місце події, 
місцевий суд дійшов висновку, дії ОСОБА_7 були спрямовані не на завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , а на швидке залишення місця пригоди, оскільки, на думку цього суду, в ситуації, яка склалась, ОСОБА_7 мав обґрунтовані сумніви що до власної безпеки та безпеки свого сина.
Однак, на мою думку, дійшовши висновку про відсутність умислу на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, з наведених вище підстав, при цьому не встановивши підстав для застосування положень, передбачених статтями 36, 37 чи 39 КК, суд першої інстанції не надав належної оцінки факту отримання потерпілим ОСОБА_5 зазначених в обвинувальному акті тілесних ушкоджень з огляду на сукупність усіх здобутих у цьому кримінальному провадженні доказів, у тому числі постанови у справі про адміністративне правопорушення, а суд апеляційної інстанції належним чином своє рішення в цій частині не мотивував.
Приймаючи до уваги вказане вище, вважаю за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.
Так, у справі «R.B. проти Естонії» (заява № 22597/16), ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що залишивши заявницю без ефективного правового захисту від насильства, держава порушила свої позитивні зобов`язання за статтями 3 і 8 Конвенції, відповідними частинами яких передбачено, що ніхто не може бути підданий тортурам або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (ст. 3) та кожен має право на повагу його приватного і сімейного життя (ст. 8 § 1).
У зазначеній справі ЄСПЛ, серед іншого, ствердив, що:
- статті 3 і 8 Конвенції передбачають зобов`язання держави захищати фізичну та психологічну цільність. Позитивні зобов`язання органів влади в цьому контексті можуть включати зобов`язання підтримувати та застосовувати на практиці адекватну правову базу, яка забезпечує захист від актів насильства з боку приватних осіб; (див. рішення ЄСПЛ від 12 листопада 2013 року у справі «Содерман проти Швеції», заява № 5786/08, § 80);
- ефективне розслідування в принципі повинно призвести до встановлення фактів у справі та до ідентифікації і в разі необхідності - покарання винуватих. Це не обов`язковий результат, а один із засобів. Органи влади повинні вжити розумних заходів, які їм доступні, щоб отримати докази щодо інциденту, такі як свідчення свідків і судово-медичні докази.
Водночас зауважую, що:
- до обов`язків держави входять позитивні зобов`язання у сфері прав людини, метою, яких є: захист осіб; забезпечення достатніх юридичних засобів реагування на випадки порушення прав людини; гарантія проведення ефективного, оперативного та невідкладного розслідування випадків порушення прав людини незалежними компетентними особами; сприяння реалізації та забезпечення ефективного механізму юридичного, передусім судового захисту основоположних прав людини; запобігання порушення прав людини із боку третіх осіб;
- доктрина позитивних зобов`язань передбачає, що держава повинна не тільки володіти законодавством, що найбільш повно забезпечує дотримання як негативних, так і позитивних прав, але і вживати всіх необхідних заходів для того, щоб воно реально діяло, а не залишалося на папері. Тобто права мають бути забезпечені не тільки de jure, але і de facto. Але держава вільна у виборі конкретних заходів, які підлягають застосуванню, щодо повного та ефективного захисту тих чи інших прав людини. Позитивні зобов`язання держави не можуть тлумачитись як такі, що визначають конкретні засоби чи конкретні дії держави;
- межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за Конвенцією не піддається точному визначенню. Тим не менш, застосовані принципи є схожими. Зокрема, в обох контекстах слід брати до уваги справедливий баланс, який необхідно встановити між конкуруючими інтересами окремого індивіда та суспільства в цілому; при цьому в будь-якому разі береться до уваги свобода розсуду, якою користується держава (рішення ЄСПЛ від 12 вересня 2011 року у справі «Паломо. Санчес та інші проти Іспанії», §62, та від 15 січня 2013 року у справі «E. та інші проти Сполученого Королівства», заяви № 48420/10, 36516/10, 51671/10).
Також ЄСПЛ у рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України» указав, що, оцінюючи докази, Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Отже, вважаю, що у цьому кримінальному провадженні не дотримано положень статей 3 і 8 Конвенції, чим, на мою думку, порушено позитивні зобов`язання держави щодо прав та законних інтересів потерпілого ОСОБА_5 . 
На моє переконання, наведені вище порушення перешкодили суду апеляційної інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст. 412 КПК), яке вплинуло на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК), а тому, на мою думку, ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою та вмотивованою.
За таких обставин, ураховуючи те, що вказані порушення можливо усунути на стадії апеляційного перегляду, вважаю, що касаційні скарги прокурора  ОСОБА_4 та представника потерпілого  ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 підлягали частковому задоволенню, аухвала суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_7 - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Суддя  ОСОБА_1