КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3181/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Київ
Справа № 375/1032/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 10 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Антипенка В.П., 
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування на утриманні,
встановив:

У липні 2024 заявник ОСОБА_1 звернувся до Рокитнянського районного суду Київської області із заявою у порядку окремого провадження, у якому просив встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утриманні ОСОБА_5 з 22 жовтня 2008 року до 09 листопада 2022 року.
Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 загинув від отриманих поранень несумісних з життям, в результаті удару по м. Бахмут, Донецької області, виконуючи свій обов`язок, у бою за Батьківщину під час війни Росії проти України. ОСОБА_5 був батьком ОСОБА_1 , який перебував на утриманні у свого батька.
З метою отримання права на одержання компенсації передбаченої п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, у заявника виникла необхідність звернутись до суду для встановлення факту перебування його на утриманні свого загиблого батька ОСОБА_5 під час виконання свого військового обов`язку. 
Причиною звернення до суду для встановлення вказаного факту заявник зазначає, що після смерті ОСОБА_5 жоден державний орган, установа, організація не мають належних повноважень встановити факт, за встановленням якого заявник звернувся до суду. Крім цього, чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення такого факту, а встановлення зазначеного факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Обґрунтовуючи свою заяву, заявник зазначає, що 23 січня 1993 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено шлюб. 22 жовтня 2008 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 розірвано. Одразу після розірвання шлюбу мати заявника - ОСОБА_3 поїхала з України до Португалії, станом на дату подання даної заяви проживає там. Заявник зазначає, що ОСОБА_5 після розірвання шлюбу із ОСОБА_3 утримував та фінансово забезпечував заявника, до моменту своєї смерті.
Мати заявника не могла здійснювати утримання, оскільки постійно перебувала за кордоном у Португалії. Не зважаючи на те, що заявник станом на момент смерті ОСОБА_5 і досяг повноліття, ОСОБА_5 продовжував утримувати (фінансово та матеріально) свого сина, до моменту своєї смерті. На підтвердження даних відомостей заявником надано нотаріально посвідчені пояснення гр. ОСОБА_8 та матері заявника - ОСОБА_3 .
Крім того, відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 (брата заявника), останній відмовляється та не претендує на будь-які пільги, компенсації чи гарантії на підставі загибелі їх із заявником батька.
Заявник підтверджує, що у період після набуття повноліття та до моменту смерті батька ( ОСОБА_5 ) він отримував неофіційний дохід на різних місцях роботи, однак не був працевлаштований відповідно до Кодексу законів про працю України або ж Цивільного кодексу України, відтак дохід мав непостійний, нестабільний та не міг у повній мірі забезпечити свою життєдіяльність та матеріальні потреби.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 10 вересня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник заявника ОСОБА_1 та заінтересованих осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що відповідно до роз`яснення Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України № 423/6609 від 11 жовтня 2023 року, яке надійшло з листом Департаменту № 220/13/ВихЗВГ/5643 від 24 червня 2024 року, у другу чергу одноразова грошова допомога виплачується повнолітнім дітям, які проживають разом з дружиною (чоловіком), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців.
Згідно із роз`ясненнями, які містяться в п.8 Постанови Пленуму ВСУ№ 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення, пенсії або відшкодування шкоди (п.2 ст.273 ЦПК), якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним, і основним джерелом засобів до існування. 
З огляду на викладене, відсутні інші особи, які могли би отримати одноразову грошову допомогу. Адже, відповідно до роз`яснення Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України № 426/6609 від 11.10.2023, можуть мати право на виплату одноразової грошової допомоги, у даному випадку - це дідусь та бабуся заявника, батьки ОСОБА_5 . Однак вони померли задовго до смерті ОСОБА_5 , що підтверджується доказами які знаходяться в матеріалах справи. 
Вважає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не з`ясував обставини справи та не дослідив докази у повному обсязі, не здійснив посилання на жодну норму матеріального чи процесуального права, не застосував позиції Верховного Суду чи Великої Палати Верховного Суду та не врахував пояснення свідків, чим позбавив заявника права на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 15 000 000 грн, які передбачені положенням п.2 Постанови КМУ від 28.02.2022 року № 168. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_9 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вважає, що спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для підтвердження за особою певного соціально-правового статусу щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги сім`ї військовослужбовця, не пов`язаний з будь-якими цивільними правами та обов`язками особи, їх виникненням. За предметом та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно-правових відносин, а отже, підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявника та його представника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 , маючи намір відповідно до ч. 1 ст. 16-1 Закону № 2011-XII отримати одноразову виплату після загибелі свого батька, повинен довести, що він або ж був на повному утриманні свого батька, або ж одержував від нього допомогу, яка була для ОСОБА_1 постійним і основним джерелом засобів до існування. Суд не взяв до уваги пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які є близькими родичами заявника, оскільки вони на час смерті ОСОБА_5 та в подальшому проживали у Португальській Республіці (м. Кашкайш, Республіка Португалія), а отже не були очевидцями утримання ОСОБА_1 його батьком. Пояснення ОСОБА_8 суд визнав неналежним доказом, оскільки сторона заявника не просила залучити та допитати її у якості свідка, а також ОСОБА_8 не була попереджена про кримінальну відповідальність за давання неправдивих показань та за відмову від давання показань. 
Заявник просив встановити факт його перебування на утриманні батька з 22 жовтня 2008 року до 09 листопада 2022 року. Протягом цього періоду заявник став повнолітньою особою. Факт відсутності трудової діяльності ОСОБА_1 суд не визнав достатнім для доведення факту надання ОСОБА_5 матеріальної допомоги своєму сину.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не надав належних доказів, на які посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
З такими висновками колегія суддів погоджується з огляду на такі обставини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Бахмут ОСОБА_5 помер. Його смерть пов`язана із захистом Батьківщини, що підтверджується витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 16 січня 2023 року № 16 та копією сповіщення про смерть від 12 листопада 2022 року.
До 22 жовтня 2008 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_10 , матір`ю заявника.
Батьки ОСОБА_5 померли, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_5 помер батько ОСОБА_11 , а ІНФОРМАЦІЯ_6 - мати, ОСОБА_12 .
На підтвердження факту перебування на утриманні заявник надав суду копії нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Так, у своїй заяві від 04 квітня 2023 року ОСОБА_8 зазначає, що вона є хрещеною матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Громадянин ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дану заяву нею складено на підтвердження того, що ОСОБА_1 перебував на утриманні свого батька - ОСОБА_5 , з сім`єю якого вона тривалий час підтримувала дружні, сімейні стосунки. Одразу після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ), громадянка ОСОБА_3 поїхала з України разом із своїм молодшим сином ОСОБА_2 (її похресником) до Португальської Республіки, станом на дату складання цієї заяви, громадянка ОСОБА_3 та її син - ОСОБА_2 , проживають у Португальській Республіці (м. Кашкайш, Республіка Португалія). ОСОБА_8 стверджує, що їй відомо, що ОСОБА_5 після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 утримував та фінансово забезпечував свого старшого сина - ОСОБА_1 до моменту своєї смерті.
У заяві від 27 березня 2023 року  ОСОБА_3 зазначає, що вона є матір`ю    ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вона стверджує, що дану заяву нею складено на підтвердження того, що її син ОСОБА_1 перебував на утриманні свого батька - ОСОБА_5 . Одразу після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 , вона разом з молодшим сином, ОСОБА_2 , поїхала з України до Португальської Республіки та до теперішнього моменту проживає там.
У заяві від 02 грудня 2022 року ОСОБА_2 відмовився від отримання виплат після смерті свого батька на користь свого брата - ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частин першої, другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, : 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. 
Підтвердження судом перебування фізичної особи на утриманні померлого (безвісно відсутнього) може бути передумовою для здійснення різноманітних прав та інтересів утриманців: надання утримання за рахунок майна безвісно відсутньої особи (стаття 44 ЦК України), відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого (стаття 1200 ЦК України), спадкування (стаття 1265 ЦК України).
Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (положення статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).
Отримання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не може бути безумовною підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні.
Отже, на підтвердження (спростування) перебування фізичної особи на утриманні померлого закон вимагає надання відповідних доказів (наприклад, довідки про склад сім`ї, спільне проживання або утримання, медичні документи, виписки з банківських рахунків, довідки про доходи, чеки, квитанції, договори про оплату комунальних, навчальних, медичних послуг, показання свідків, фото/ відеоматеріали, листування (особистого або ділового характеру), які зумовлють дослідження судом обставин приватного життя утриманця та особи, яка надавала утримання.
Таким чином, відносини, пов`язані з наданням, утриманням і перебуванням фізичної особи на утриманні, є за своєю сутністю цивільно-правовими.
Перебування на утриманні як триваючий юридичний факт може бути також підставою для реалізації прав у сфері соціального забезпечення (виплата допомоги (стаття 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), призначення пенсії (стаття 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).

У справах окремого провадження суд підтверджує наявність чи відсутність певних юридичних фактів, що є умовою здійснення прав і реалізації інтересів заявника. Тому суд наділений лише повноваженнями з`ясувати можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Суд, встановивши наявність чи відсутність певного юридичного факту, своїм рішенням підтверджує це, не зобов`язуючи особу діяти певним чином.
Під час з`ясування юридичного значення факту перебування фізичної особи на утриманні померлого суд обмежений у вирішенні питання про те, наділений чи ні заявник тим суб`єктивним правом, що підтверджується юридичним фактом, який просить встановити заявник. Тобто встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні загиблого пов`язане з доведенням підстав для визнання (підтвердження) за заявником певного соціально-правового статусу.
Однак судове рішення, ухвалене загальним судом у порядку окремого провадження, про наявність чи відсутність цього юридичного факту набуває самодостатнього значення і не є вирішенням питання про те, чи має заявник певне суб`єктивне право. Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення (постанова Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22).

У окремому провадженні визначене специфічне коло суб`єктів цивільного процесу, якими є заявники та заінтересовані особи (частина третя статті 42, частина четверта статті 294 ЦПК України).
Враховуючи, що метою встановлення юридичного факту перебування особи на утриманні є отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця, заінтересованою особою є орган, до якого має звернутися  ОСОБА_1  для набуття цього права.
У справах цієї категорії, зазначаючи про неможливість розгляду вимог заявників в порядку окремого провадження, суди мають встановлювати, між ким існує спір, хто є особою, на чиї права вливають вимоги заявників, або хто є особою, яка оспорює їх відповідні права, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.
Однак на етапі встановлення юридичного факту перебування особи на утриманні публічно-правовий спір між заявником та суб`єктом владних повноважень, який вирішує питання призначення одноразової грошової допомоги, ще не виник. Заперечення суб`єкта владних повноважень про те, що факт не підтверджений належними доказами, самі собою не свідчать про існування спору про право.
Публічно-правовий спір може виникнути (але не обов`язково) у тому випадку, якщо після встановлення судом факту перебування особи на утриманні загиблого військовослужбовця суб`єкт владних повноважень відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав, які не пов`язані з доведеністю факту утримання.
У цьому випадку особа може оскаржити дії суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.
За такого правового регулювання можна зробити висновок, що в таких справах спір може виникнути лише між суб`єктами отримання одноразової грошової допомоги, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів. Саме для таких цілей чинним процесуальним законодавством (частина шоста статті 294, частина четверта статті 315 ЦПК України) передбачено, що факт перебування особи на утриманні може розглядатись у позовному провадженні у порядку цивільного судочинства.
При цьому між заявником та суб`єктом призначення грошової допомоги у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця не може бути спору, оскільки такий суб`єкт не є отримувачем допомоги (пункт 106 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21).
З огляду на зазначене колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції обґрунтовано не брав до уваги доводи ІНФОРМАЦІЯ_4 стосовно неможливості розгляду спірної заяви у порядку цивільного судочинства, оскільки заінтересована особа вважала, що спір підсудний судам адміністративної юрисдикції, а колегія суддів Київського апеляційного суду відхиляє доводи ІНФОРМАЦІЯ_4 з тих самих підстав.

За змістом частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 16 вказаного Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби.
Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1-3пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).
У цій же нормі права зазначено, що утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця ( стаття 16- 1 в редакції Закону № 2489-IX від 29.07.2022).

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Непрацездатними членами сім`ї вважаються діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків (пункт «а» частини четвертої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).
Непрацездатними членами сім`ї вважаються дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює (пункт «д» частини четвертої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).
Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (частина перша статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).
Системний аналіз наведеного вище законодавства дає підстави для висновку, що станом на дату смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , законодавець передбачив, що повнолітній син загиблого військовослужбовця має право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у разі, якщо він був утриманцем загиблого, тобто мав право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Водночас право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» повнолітній син мав у випадку, якщо, в розумінні цього закону, був непрацездатним членом сім`ї загиблого військовослужбовця та перебував на його утриманні.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Згідно з частиною другою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» члени сім`ї, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; 2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні; 3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.
Разом з тим, у заяві про встановлення факту перебування на утриманні батька ОСОБА_1 не посилався на наявність у нього будь-яких захворювань, на свою непрацездатність, відповідно не надав доказів на підтвердження того, що він є дитиною померлого, яка до досягнення 18 річного віку втратила працездатність, стала особою з інвалідністю.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 201/14776/23 , для встановлення факту перебування особи на утриманні загиблого (померлого) військовослужбовця, що необхідно для отримання заявником разової грошової допомоги, має значення встановлення обставин перебування такої особи на повному утриманні померлого військовослужбовця або одержання від нього допомоги, яка була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування.
Як вбачається з матеріалів справи, заявнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час смерті батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виповнилось 27 років, проте жодних доказів з приводу стану свого здоров`я, фактичного місця проживання, розміру власних доходів та розміру щомісячних витрат, розміру щомісячної грошової допомоги від батька - заявником надано не було. 
Враховуючи положення ч. 3 ст. 294 ЦПК України про те, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановленим цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду, а також висновки Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 201/14776/23, судом апеляційної інстанції в судовому засіданні 26 березня 2025 року представнику заявника було роз`яснено право подання до суду доказів для доведення факту перебування особи на утриманні. 
В судовому засіданні 18.06.2025 року заявник ОСОБА_1 пояснив, що з 2011 року по 2014 рік він навчався в Академії МВС, після закінчення якої працював дільничним інспектором у смт Рокитне, у 2015 році він закінчив магістратуру у цьому ж навчальному закладі. Оскільки заробітна плата була низькою, то він перевівся на посаду оперуповноваженого у місті Вишгороді, проте з цієї посади також звільнився та став працювати неофіційно на будівництві. У 2018 році заявник одружився, створивши власну сім`ю, та разом з дружиною проживали в орендованій квартирі, за оренду якої сплачував батько. Також батько допомагав їм купувати одяг, продукти харчування, необхідні речі. У період військової служби батько надавав йому гроші у сумах від 8 до 15 тисяч гривень готівкою, коли приходив у відпустку - один раз на 2-3 місяці.
Допитана в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_8 пояснила, що знає сім`ю ОСОБА_1 протягом тридцяти років, покійний ОСОБА_5 був її кумом. Їй достовірно відомо, що ОСОБА_1 закінчив у 2014 році Академію МВС, під час навчання проживав у гуртожитку, батько утримував його матеріально, допомагав сину, він про це розказував. Після мобілізації ОСОБА_5 кілька разів приїжджав у відпустку. Вона бачила, як ОСОБА_5 передавав своєму сину ОСОБА_1 гроші.

За змістом відповіді ГУ ПФУ України у Київській області від 24.06.2024 року на запит адвоката Коломієць Т.О., заявник ОСОБА_1 був офіційно працевлаштований та має страховий стаж у періоди: з 03.08.2016 року по 31.10.2016 року, з 01.02.2017 року по 30.04.2019 року, з 19.10.2020 року по 25.11.2020 року ( а.с. 104, т. 1).
Однак документальних доказів щодо місця роботи у вказані періоди та розміру заробітної плати заявником до суду подано не було. 
Відповідно до наданої заявником та оглянутої в судовому засіданні трудової книжки його батька - ОСОБА_5 , батько заявника не працював протягом 2017 - 2020 років, з 2020 року та до дня смерті був працевлаштований у ТОВ «Граніт-Інвест-Рокитне» на посаді водія.
Згідно з довідкою № 363 від 13.08.2024 року, виданої старостою старостинського округу № 5 Рокитнянської селищної ради, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , постійно проживав та був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . Разом з ним були зареєстровані, але не проживали: ОСОБА_15 , - власник домогосподарства, ОСОБА_16 - сестра, ОСОБА_17 - чоловік сестри ( а.с. 151, т. 1).
Разом з тим, відповідно до змісту заяви ОСОБА_1 та відмітки у його паспорті, заявник проживав за адресою АДРЕСА_2 ( а.с. 8).
Будь-яких доказів щодо свого фактичного місця проживання заявник не надав, при цьому згідно з поясненнями заявника, з 2011 року він став проживати у гуртожитку у м. Києві, за місцем навчання в Академії МВС, з 2014 року - в смт Рокитне, з 2015 року - у місті Вишгороді, з 2018 року - у місті Вишгороді разом з дружиною, з 2020 року - у с. Софіївська Борщагівка.
Таким чином, доводи апеляційної скарги заявника щодо відсутності у нього офіційного працевлаштування, не можуть бути прийняті до уваги як підстав для задоволення заяви про встановлення факту перебування на утриманні свого батька, оскільки зазначена обставина ( відсутність офіційного працевлаштування) жодним чином не свідчить про непрацездатність заявника та перебування на утриманні батька, враховуючи, що заявник має вищу юридичну освіту, працював у правоохоронних органах, на будівництві, з 2018 року створив власну сім`ю та проживав окремо від батька. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявником на надано до справи належних доказів тих обставин, що грошова допомога, яку надавав заявнику його батько, була для нього постійним і основним джерелом засобів для існування.
Покази свідка ОСОБА_8 про те, що вона бачила як ОСОБА_5 передавав гроші сину, не є достатніми доказами тієї обставини, що зазначені кошти були постійним та основним джерелом засобів існування для заявника.
Суду не надано належних доказів на підтвердження того, що перебуваючи на службі у Збройних Силах України, його батько кожен місяць, після отримання заробітної плати, частину заробітної плати перераховував заявнику, тобто своєму утриманцю.
Подані ОСОБА_1 заяви інших членів родини щодо визнання факту проживання його з померлим військовослужбовцем однією сім`єю не є достатнім доказом підтвердження набуття ОСОБА_1 статусу особи, яка після смерті ОСОБА_5 має право на отримання пенсії по втраті годувальника відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність вимог заяви ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги щодо наявності у справі належних та достатніх доказів на підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 таких висновків не спростовують та зводяться до надання суб`єктивної оцінки доказам, які були предметом дослідження суду першої інстанції, що не є безумовною підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність вимог заяви внаслідок ненадання належних та достатніх доказів на підтвердження набуття ОСОБА_1 статусу утриманця загиблого, тобто особи, яка має право на отримання пенсії по втраті годувальника, що відповідно спростовує доводи заявника щодо перебування його на утриманні ОСОБА_5 , а доходи померлого були єдиним джерелом доходу ОСОБА_1 - повнолітньої особи на час смерті ОСОБА_5 , за відсутності доказів щодо непрацездатності заявника.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Беручи до уваги те, що суд першої інстанції надав повну та всебічну оцінку доказам та обставинам справи, оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів визнає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а отже оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , - залишити без задоволення. 
Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 10 вересня 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 01 червня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.