ОКРЕМА ДУМКА
Судді Кібенко О.Р.

30 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 913/374/24 

1. Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду (далі - Об`єднана палата), перевіривши наявність підстав щодо прийняття для розгляду Об`єднаною палатою справи за касаційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду Луганської області від 16.12.2024, постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.09.2025, додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 03.01.2025, постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.09.2025, додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ "Приватбанк") до Селянського фермерського господарства "Моноліт" (далі - СФГ "Моноліт") та ОСОБА_1 про стягнення 1 607 607,17 грн, вирішив повернути справу відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
2. Не можу погодитися з ухваленим Об`єднаною палатою рішенням, виходячи з таких міркувань.
3. Об`єднана палата обґрунтувала наявність підстав для повернення справи відповідній колегії суддів, зокрема, таким:
1) аналіз змісту постанови Верховного Суду від 27.05.2025 у справі №913/374/24 свідчить, що суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду та передав справу на новий розгляд з підстав неповного з`ясування обставин справи, неналежної оцінки умов кредитного договору, неналежної оцінки доводів фізичної особи, а також щодо передчасності висновків щодо правових наслідків звернення банку з попереднім позовом;
2) у зазначеній постанові Верховний Суд не вирішив остаточно питання про те, чи є подання позову, який повернуто без розгляду, належною вимогою кредитора у розумінні ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), а, навпаки, прямо вказав на необхідність встановлення відповідних обставин судом апеляційної інстанції під час нового розгляду;
3) формулювання судом касаційної інстанції переліку питань, які підлягають дослідженню судом нижчої інстанції, не може розцінюватися як остаточний висновок щодо застосування норми матеріального права. Такі вказівки спрямовані на забезпечення повного та всебічного розгляду спору, а не на остаточне вирішення спірного правового питання.
4) доводи колегії суддів, яка передала цю справу на розгляд об`єднаної палати, про те, що у постанові від 27.05.2025 вже містився обов`язковий висновок, від якого необхідно відступати, є помилковим;
5) посилання колегії суддів на те, що інша колегія Верховного Суду не може дійти відмінного висновку після нового розгляду справи без формального відступу від висновків, викладених у попередній постанові, не є підставою для передачі справи на розгляд об`єднаної палати, адже якщо постанова касаційного суду містить висновки щодо неповноти встановлення фактичних обставин та необхідності повторного дослідження доказів, то після нового розгляду суд касаційної інстанції оцінює вже інші, з урахуванням нових установлених обставин, мотивів судів попередніх інстанцій та доводів касаційної скарги;
6) у такому випадку формування "нового" правового висновку за результатами повторного касаційного перегляду не є відступом від попереднього висновку, якщо раніше такий висновок щодо застосування норми права остаточно не формулювався.
4. Відповідно до ст.315 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) постанова суду касаційної інстанції складається із вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин. У мотивувальній частині зазначаються: а) мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі та відзиві на касаційну скаргу; б) доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та (або) апеляційної інстанції; в) висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд; г) дії, що їх повинні виконати суд першої та (або) апеляційної інстанції у разі скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд.
5. Згідно із ч.4 ст.236 ГПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
6. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 у справі №910/22858/17 зазначила, що наведені норми права розрізняють висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд, та висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У свою чергу норми ГПК не поділяють висновків Верховного Суду щодо застосування норм права на ті, що викладені у постановах, якими справу направлено на новий розгляд, та ті, що викладені у постановах, якими завершений розгляд справи. Подібний підхід також відсутній у судовій практиці. Кожна постанова Верховного Суду в силу ч.3 ст.317 ГПК є остаточною і оскарженню не підлягає, а якщо в ній викладені висновки щодо застосування норми права, то такі висновки підлягають врахуванню іншими судами при вирішенні подібних спорів.
7. Передаючи цю справу на розгляд Об`єднаної палати, колегія суддів вважала за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові від 27.05.2025 у цій же справі №913/374/24, щодо застосування положень ч.2 ст.1050 ЦК при визначенні моменту настання строку виконання основного зобов`язання, за наявності обставин звернення банку до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості та повернення цього позову судом в контексті того, чи є це дією, яка засвідчує зміну строку виконання основного зобов`язання.
8. Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у зазначеній постанові у справі №913/374/24, для повідомлення, яке можна кваліфікувати як подане у порядку ст.1050 ЦК, визначальним є сам факт звернення з позовом до суду про стягнення кредитної заборгованості без необхідності враховувати обставин прийняття його судом та ухвалення рішення. 
9. У той же час, наявні протилежні висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 27.02.2019 у справі №646/5060/16-ц та від 18.03.2024 у справі №524/1187/22:
- позовна заява банку про стягнення кредитної заборгованості, залишена судом без розгляду, за своєю правовою суттю не є вимогою банку про дострокове повернення кредиту, оскільки не містить всіх необхідних її складових, зокрема, строку, протягом якого має бути усунуто порушення умов кредитного договору (прострочення повернення чергової частини кредитних коштів) і після спливу якого у банку виникає право на дострокове стягнення усієї суми заборгованості (справа №646/5060/16-ц);
- факт звернення банку у серпні 2015 року до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості та повернення цього позову судом не є дією, яка засвідчує зміну строку виконання основного зобов`язання (справа №524/1187/22).
10. У постанові від 27.05.2025 у справі №913/374/24 Верховний Суд поставив під сумнів висновки суду апеляційної інстанції про те, що сам факт звернення АТ "Приватбанк" до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18.03.2021 не може вважатися реалізацією права вимоги у розумінні ч.2 ст.1050 ЦК, оскільки позовна заява була повернута без її розгляду по суті.
11. Суд касаційної інстанції у постанові від 27.05.2025 надав суду апеляційної інстанції вказівку оцінити обставину звернення АТ "Приватбанк" 16.02.2023 з позовом до Господарського суду Луганської області про стягнення солідарно з СФГ "Моноліт" та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 18.03.2021 №31648279-КД-1 за тілом кредиту в сумі 1 152 494,28 грн, заборгованості за процентами за період з 02.02.2022 до 01.02.2023 у сумі 151 342,72 грн, в контексті того, що примірник позову надсилався учаснику справи, а повернення позову відбулося судом на підставі ч.4 ст.174 ГПК, тобто чи є це повідомленням, яке можна кваліфікувати як подане у порядку ст.1050 ЦК.
12. Таким чином вважаю, що у постанові від 27.05.2025 у справі №913/374/24 було викладено висновки щодо застосування норми права, а саме ч.2 ст.1050 ЦК (для повідомлення, яке можна кваліфікувати як подане у порядку ст.1050 ЦК, визначальним є сам факт звернення з позовом до суду про стягнення кредитної заборгованості без необхідності враховувати обставин прийняття його судом та ухвалення рішення), у поєднанні з вказівками про необхідність оцінити обставину (звернення АТ "Приватбанк" з позовом до суду про стягнення заборгованості в контексті того, що примірник позову надсилався учаснику справи, а повернення позову відбулося на підставі ч.4 ст.174 ГПК) відповідно до наведеного Верховним Судом висновку (чи є це повідомленням, яке можна кваліфікувати як подане у порядку ст.1050 ЦК).
13. Повернувши справу колегії суддів, Об`єднана палата по суті ухилилася від виконання своїх обов`язків, визначених ст.302 ГПК. Такі дії Об`єднаної палати можуть призвести до таких небажаних результатів: 
1) колегія суддів, якій повернули справу, буде змушена керуватися при вирішенні справи висновками, що містяться у постанові Верховного Суду від 27.05.2025 у справі №913/374/24, бо вважає, що такі висновки наявні, а Об`єднана палата без належних підстав відмовилася розглядати аргументи колегії на відступ, створивши бар`єр для застосування передбаченого ГПК механізму для відступу від існуючих правових висновків;
2) колегія суддів ухвалить судове рішення, виходячи із власної аргументації (керуючись думкою Об`єднаної палати про відсутність правових висновків, від яких колегія хотіла відступити); а відтак існуватимуть дві постанови Верховного Суду в одній і тій же справі з протилежними правовими висновками, що призведе до стану правової невизначеності. 
14. У цьому контексті звертаю увагу на те, що до основних засад (принципів) господарського судочинства відносяться принципи верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, обов`язковості судового рішення (пункти 1, 2, 7 ч.3 ст.2 ГПК).
15. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч.1 ст.11 ГПК). Складовою принципу верховенства права є правова визначеність.
16. Подібні положення містяться в Конституції України, де зазначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст.8). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ст.129).
17. Консультативна рада європейських суддів (далі - КРЄС) у п.1 висновку №20 (2017) від 10.11.2017 "Про роль судів у забезпеченні єдності застосування закону" (далі - Висновок) вказала, що однакове та уніфіковане застосування закону обумовлює загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність.
18. Отже, забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
19. КРЄС також зазначила, що суперечливі рішення національних судів, особливо судів найвищих інстанцій, можуть призвести до порушення права на справедливий суд, передбаченого п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.9 Висновку).
20. Наявність інструментів щодо забезпечення єдності практики в одному суді особливо актуальне для Верховних Судів. Це питання набуває надзвичайної важливості у випадках, якщо сам Верховний Суд є джерелом невизначеності та суперечливості судової практики замість того, щоб забезпечувати її єдність (п.24 Висновку).
21. Верховний Суд у постанові від 29.08.2024 у справі №905/830/21 вказав:
"125. Верховний Суд також звертає увагу, що розглядаючи спори щодо одного й того самого сквіз-ауту, щодо одного й того ж емітента, щодо тих самих рішень його органів, але за позовами різних акціонерів, суди мають враховувати висновки Верховного Суду щодо правомірності рішень щодо затвердження ринкової вартості акцій. І якщо Верховний Суд дійшов висновку про істотне заниження ринкової ціни акцій ПрАТ "АКХЗ", затвердженої рішенням наглядової ради від 04.05.2018, то суд у іншій справі не може зробити протилежний висновок про те, що ринкова ціна, встановлена тим самим рішенням наглядової ради, є справедливою для іншого міноритарного акціонера, адже це суперечитиме принципу правової визначеності та верховенству права, порушуватиме принцип однакового ставлення до акціонерів товариства. Факти, встановлені Верховним Судом у справі №905/671/19, для цієї справи не є преюдиціальними, проте, при ухваленні судових рішень суди керуються принципами правової визначеності та верховенства права і не можуть ухвалювати рішення всупереч відповідним висновкам Верховного Суду у справі №905/671/19. Зазначене відповідає висновкам Корпоративної палати, викладеним у пунктах 89-92 постанови від 15.06.2022 у справі №905/671/19". 
22. Отже, задля дотримання принципу правової визначеності, правова оцінка, що надається судами спірним правовідносинам у подібних справах, має здійснюватися однаково (тим паче у суді касаційної інстанції, якщо йдеться по суті про ті самі фактичні обставини, встановлені у спорі між тими самими учасниками). На подібне звернула увагу Об`єднана палата в ухвалі від 04.07.2025 у справі №910/10365/15.
23. Підсумовуючи вважаю, що таке безпідставне повернення справи (а по суті системне блокування передачі справ колегіями суддів на розгляд Об`єднаної палати для відступу від правових висновків) призводить до вкрай негативних наслідків у вигляді існування протилежних позицій щодо застосування одних і тих самих норм права при розгляді подібних справ на рівні Верховного Суду. 

Окрему думку складено відповідно до ч.3 ст.34 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О. Кібенко