ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/13828/25
провадження № 2/753/1247/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2026 року Дарницький районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді - Лужецької О.Р.,
при секретарі - Григораш Н.М., 
за участю:
представника позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору недійсним,-
ВСТАНОВИВ:
В липні 2025 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 28.11.2015 року перебувала із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання відповідач здійснював щодо неї психологічний тиск, критикував, знецінював, занижував самооцінку, викликав почуття провини та сорому. Стосунки мали періоди напруги та примирення. Відповідач наполягав, що йому потрібен автомобіль і в черговий раз після психологічного тиску вона погодилася та подарувала чоловіку належний їй на праві власності транспортний засіб. Після цього ОСОБА_2 продав його згідно договору купівлі-продажу та звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Враховуючи вищевикладене, звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним договір дарування транспортного засобу від 22.06.2024, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 транспортний засіб; скасувати державну реєстрацію транспортного засобу та відновити державну реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_3 та стягнути моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25.07.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
15.07.2025 від відповідача надійшов до суду відзив, в якому він проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість. 
Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані суду докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що з 28.11.2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.11.2024 розірвано.
22.06.2024 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір дарування транспортного засобу, відповідно до умов якого Дарувальник передав безоплатно у власність Обдарованому транспортний засіб марки Nissan, модель Qashqai, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 . Договір оформлений та підписаний Сторонами в Сервісному центрі № 8045 РСЦ МВС в м. Київ № 8045/2024/4700763.
Транспортний засіб належав Дарувальнику на праві власності, що підтверджується Договором №НЧ-11259 купівлі-продажу автомобіля від 17.03.2012.
Підписання Обдарованим цього Договору підтверджує факт прийняття ним у власність транспортного засобу від Дарувальника (пункт 2.1 Договору).
Право власності на транспортний засіб переходить Обдарованому з моменту підписання Сторонами цього Договору (пункт 2.2 Договору).
25.07.2024 ОСОБА_2 продав належний йому на праві власності транспортний засіб марки Nissan, модель Qashqai, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_4 , що підтверджується Договором купівлі-продажу №3241/2024/4782508 транспортного засобу.
Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Позивачка посилається на те, що з ініціативи та за наполяганням її колишнього чоловіка, внаслідок вчинення останнім на неї психологічного тиску, вона 22.06.2024 року подарувала відповідачу належний їй на праві власності автомобіль марки Nissan, модель Qashqai, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
Однак після того, як відповідач отримав у власність транспортний засіб, він звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та практично одразу продав спірний автомобіль ОСОБА_4 . 
Як на правову підставу для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним позивач посилається на ст. 231 ЦК України.
Згідно із ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Вбачається, що для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.
Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.
На підтвердження своїх доводів щодо вчинення оспорюваного договору під впливом тиску, позивачка посилається на те, що під час спільного проживання відповідач здійснював щодо неї психологічний тиск, критикував, знецінював, занижував самооцінку, наполягав, що йому потрібен автомобіль, однак, після того як вона подарувала належний їй на праві власності автомобіль, він продав його ОСОБА_4 та звернувся до суду позовною заявою про розірвання шлюбу.
Разом з тим, такі твердження не можуть бути прийняті судом до уваги, як такі, що беззаперечно доводять підстави, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Також суд вважає за необхідне зазначити про те, що представником позивачки в ході розгляду справи зазначалось про те, що внаслідок, зокрема, психологічного тиску її колишнього чоловіка ОСОБА_2 , нею було вчинено оспорюваний правочин, однак, в ході розгляду справи стороною позивача не було заявлено клопотань, зокрема, в частині допиту в якості свідка зазначеної особи.
Посилання сторони позивача на те, що відповідач у справі після укладення оспорюваного правочину звернувся до суду з позовної заявою про розірвання шлюбу та відчужив спірний транспортний засіб не свідчить про недійсність договору. 
Також слід зазначити про те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивачка на час посвідчення спірного договору дарування поставила свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування транспортного засобу.
Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що договір дарування транспортного засобу, укладений позивачем під впливом будь-якого тиску з боку колишнього чоловіка.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачкою не представлено суду доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору дарування, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.
Судові витрати в силу ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141,258-259,268,280-282 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору недійсним- відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 01.06.2026
СУДДЯ          О.Р.ЛУЖЕЦЬКА