КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2026 року справа №320/39891/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної інспекції ядерного регулювання України (адреса 01011, місто Київ, вул. Арсенальна, будинок 9/11 ЄДРПОУ 21721086 ) про стягнення заробітної плати за затримку виконання судового рішення, недоплачених відпускних, лікарняних та грошової компенсації за невикористані дні відпустки,

встановив:

Суть спору та процесуальні дії у справі.
Представник позивача Гуменюка Сергія Григоровича звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Державної інспекції ядерного регулювання України про стягнення заробітної плати за затримку виконання судового рішення, недоплачених відпускних, лікарняних та грошової компенсації за невикористані дні відпустки, у якому просить суд:
1. Стягнути з Державної інспекції ядерного регулювання України різницю в заробітку за час затримки виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025 року по справі № 320/25414/24 в розмірі 8 354,98 грн. на користь ОСОБА_1 .
2. Стягнути з Державної інспекції ядерного регулювання України різницю недовиплаченої суми відпускних за період відпустки з 14 травня 2025 року по 25 травня 2025 року та 31 травня 2025 року по 12 червня 2025 року в розмірі 34 679,46 грн. на користь ОСОБА_1 .
3. Стягнути з Державної інспекції ядерного регулювання України різницю недовиплаченої суми лікарняних за період з 26.05.2025 року по 30.05.2025 року в розмірі 6 935,89 грн. на користь ОСОБА_1 .
4. Стягнути з Державної інспекції ядерного регулювання України різницю недовиплаченої суми грошової компенсації за невикористані дні відпусток за 23 календарні дні, нараховані при звільненні, в розмірі 28 654,75 грн. на користь ОСОБА_1 .
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю – Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.08.2025 відкрито провадження у справі.
Правова позиція сторін.
Позиція позивача полягає у тому, що після поновлення його на посаді постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025 відповідач неналежним чином виконав судове рішення та неправильно здійснив нарахування усіх належних виплат. Позивач зазначає, що рішення суду в частині поновлення на роботі підлягало негайному виконанню, однак фактично було виконано лише 14.05.2025 шляхом видання наказу №97о, у зв`язку з чим виникла затримка виконання рішення суду, за яку відповідно до ст. 236 КЗпП України підлягає стягненню різниця в заробітку. Крім того, позивач вказує, що відповідач без належного правового оформлення поновлення на роботі табелював період з 08.05.2025 по 13.05.2025 як робочі дні та здійснив нарахування заробітної плати. Також позивач вважає, що відповідач неправильно визначив середньоденну заробітну плату при нарахуванні відпускних, лікарняних та компенсації за невикористані дні відпусток, оскільки відповідно до пункту 3 Порядку №100 до фактичного заробітку мають включатися виплати за час вимушеного прогулу та допомога по тимчасовій непрацездатності. Позивач наголошує, що встановлений постановою Шостого апеляційного адміністративного суду середньоденний заробіток у розмірі 4470,14 грн є преюдиційним та не підлягає повторному доказуванню, а період вимушеного прогулу входить до стажу, який дає право на щорічну відпустку та компенсацію за невикористані дні відпусток. У відповіді на відзив позивач додатково зазначає, що відповідач фактично не заперечує наявність затримки виконання рішення суду, оскільки наказ про поновлення видано лише 14.05.2025, а внутрішні процедури документообігу не можуть бути виправданням невиконання судового рішення, яке підлягає негайному виконанню. Фактично позиція позивача зводиться до того, що відповідач занизив усі спірні виплати через неврахування у повному обсязі виплат за час вимушеного прогулу та неправильне застосування Порядку №100. Таким чином, ОСОБА_1 просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Позиція відповідача відповідно до письмового відзиву від 01.09.2025 полягає у тому, що рішення суду про поновлення позивача на роботі було виконано, а всі належні виплати позивачу нараховані та виплачені відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідач зазначає, що затримка у виданні наказу про поновлення була обумовлена особливостями внутрішнього документообігу, необхідністю погодження та оформлення кадрових документів і не свідчить про протиправне невиконання рішення суду. Крім того, відповідач вказує, що за період з 08.05.2025 по 13.05.2025 позивачу вже було нараховано та виплачено заробітну плату, а тому підстав для стягнення різниці в заробітку немає. Відповідач також вважає, що для розрахунку середньої заробітної плати правомірно використано середньоденну заробітну плату у розмірі 2735,93 грн, розраховану на підставі фактично відпрацьованих днів у березніквітні 2024 року. На думку відповідача, середній заробіток за час вимушеного прогулу не є тотожним середній заробітній платі для оплати відпусток, компенсації чи лікарняних, а постанова Шостого апеляційного адміністративного суду не встановлює преюдиційно розмір середньоденної заробітної плати для інших видів виплат, а лише містить правову оцінку в межах іншого спору. Відповідач наголошує, що преюдиційними є лише встановлені факти, а не правова оцінка чи методика розрахунку, а всі виплати позивачу здійснені відповідно до Порядку №100, Порядку №1266 та Закону України «Про відпустки». Таким чином, позиція відповідача зводиться до того, що позивач неправомірно переносить розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу на інші види виплат та безпідставно вимагає їх перерахунку.
19.09.2025 ОСОБА_1 скерував письмову відповідь на відзив, яка обґрунтована тим, що відповідач фактично підтвердив несвоєчасне виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025, оскільки наказ про поновлення видано лише 14.05.2025. Позивач зазначає, що внутрішній документообіг не є поважною причиною для невиконання рішення, яке підлягає негайному виконанню. Також позивач вказує, що відповідач безпідставно відобразив у табелі 08.05.2025– 13.05.2025 як робочі дні до видання наказу про поновлення. Окремо позивач наполягає, що середньоденний заробіток 4470,14 грн, визначений постановою апеляційного суду, має преюдиційне значення, а доводи відповідача фактично спрямовані на переоцінку вже ухваленого судового рішення.
Позиція відповідача у запереченнях на відповідь на відзив від 02.10.2025 обґрунтована тим, що Держатомрегулювання як орган державної влади зобов`язане діяти відповідно до встановлених процедур, зокрема правил діловодства та погодження кадрових наказів. Відповідач вказує, що наказ №97о від 14.05.2025 був виданий у межах компетенції та з дотриманням процедури, а затримка була зумовлена об`єктивними адміністративними причинами, без умисного ухилення від виконання рішення. Також відповідач пояснює, що з 08.05.2025 позивачу була нарахована заробітна плата, оскільки наказом його поновлено з 02.05.2024. Окремо відповідач заперечує преюдиційність розрахунку середньоденного заробітку 4470,14 грн, посилаючись на те, що преюдиційними є лише встановлені факти, а не правова оцінка чи методика розрахунку.
Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Обставини справи та зміст спірних правовідносин.
Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
19.12.2024 року Київським окружним адміністративним судом по справі № 320/25414/24 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної інспекції ядерного регулювання України про визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору кібербезпеки та захисту інформації (самостійний) Державної інспекції ядерного регулювання України, скасування наказу Державної інспекції ядерного регулювання України від 02.05.2024 року № 73о та поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору кібербезпеки та захисту інформації (самостійний) Державної інспекції ядерного регулювання України з відновленням 5 (п`ятого) рангу державного службовця, встановленого наказом Державної інспекції ядерного регулювання України від 04.10.2023 року № 228о та поновленням допуску до державної таємниці ступеня секретності «цілком таємно» (форма 2), з відновленням надбавки до посадового окладу у розмірі 15 відсотків, встановленої наказом Державної інспекції ядерного регулювання України від 11.01.2024 року № 3о/1 та стягнення з Державної інспекції ядерного регулювання України середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02.05.2024 року по дату прийняття рішення по справі. 
07.05.2025 року Шостим апеляційним адміністративним судом апеляційну скаргу ОСОБА_1 по справі № 320/25414/24 задоволено частково, скасовано рішення Київського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 року скасовано та прийнято нове рішення, яким визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору кібербезпеки та захисту інформації (самостійний) Державної інспекції ядерного регулювання України, скасовано наказ Державної інспекції ядерного регулювання України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02.05.2024 року № 73о, поновлено з 02 травня 2024 року ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору кібербезпеки та захисту інформації (самостійний) Державної інспекції ядерного регулювання України, стягнуто з Державної інспекції ядерного регулювання України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 травня 2024 року по 07 травня 2025 року у розмірі 1 184 587,10 грн (один мільйон сто вісімдесят чотири тисячі п`ятсот вісімдесят сім гривень 10 копійок) без відрахування обов`язкових податків та зборів, допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору кібербезпеки та захисту інформації (самостійний) Державної інспекції ядерного регулювання України та в частині стягнення з Державної інспекції ядерного регулювання України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць у розмірі 93 872,94 грн (дев`яносто три тисячі вісімсот сімдесят дві гривні 94 копійки) без відрахування обов`язкових податків та зборів, а в частині вимог щодо відновлення 5 (п`ятого) рангу державного службовця, встановленого наказом Державної інспекції ядерного регулювання України від 04.10.2023 року № 228о та поновлення допуску до державної таємниці ступеня секретності «цілком таємно» (форма 2), з відновленням надбавки до посадового окладу у розмірі 15 відсотків, встановленої наказом Державної інспекції ядерного регулювання України від 11.01.2024 року № 3о/1 відмовлено. 
14.05.2025 року Державною інспекцією ядерного регулювання України прийнято наказ «Про поновлення на роботі та попередження про звільнення ОСОБА_1 » № 97о, яким скасовано наказ Держатомрегулювання від 02.05.2024 року № 73о «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача Сектору кібербезпеки та захисту інформації (самостійний), 02 травня 2024 року, строково, на період дії воєнного стану, до призначення на цю посаду переможця конкурсного відбору, але не більше дванадцятимісячного строку з дня припинення чи скасування воєнного стану, з посадовим окладом 39 839 грн. на місяць згідно із штатним розписом діючим станом на 02.05.2024 року, взято до відома, що; стаж державної служби ОСОБА_1 станом на 02 травня 2024 року становить 26 років 02 місяці 17 днів; наказом Держатомрегулювання від 04.10.2023 № 228о ОСОБА_1 присвоєно 5 (п`ятий) ранг державного службовця, наказано виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за один місяць у розмірі 93 872,94 грн. (дев`яносто три тисячі вісімсот сімдесят дві гривень 94 копійок) без відрахування обов`язкових податків та зборів.
Згідно з довідкою про доходи від 16.05.2024 №0642/15, виданою Державною інспекцією ядерного регулювання України, ОСОБА_1 за період з вересня 2023 року по травень 2024 року нараховано дохід у загальному розмірі 433 988,74 грн. Відповідно до зазначеної довідки за травень 2024 року ОСОБА_1 нараховано 55 424,73 грн.
Згідно з довідкою про доходи від 17.11.2024 №0642/22, виданою Державною інспекцією ядерного регулювання України, ОСОБА_1 за період з листопада 2023 року по квітень 2024 року нараховано заробітну плату у загальному розмірі 325 334,99 грн. Відповідно до зазначеної довідки у березні 2024 року ОСОБА_1 нараховано 90 796,39 грн, а у квітні 2024 року 101 419,56 грн.
Згідно з наказом Державної інспекції ядерного регулювання України №97о від 14.05.2025 «Про поновлення на роботі та попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 », виданим на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі №320/25414/24, скасовано наказ Держатомрегулювання від 02.05.2024 №73о про звільнення ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача Сектору кібербезпеки та захисту інформації (самостійний) з 02.05.2024, допущено його до роботи з 14.05.2025, а також визначено до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 937 824,94 грн. Відповідно до вказаного наказу ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням посади. 
Суд встановив, що постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі №320/25414/24 відповідачем виконано шляхом видання наказу від 14.05.2025 №97о.
Згідно з наказом Державної інспекції ядерного регулювання України «Про надання відпустки ОСОБА_1 » ОСОБА_1 надано частину щорічної основної оплачуваної відпустки за робочий період з 04.09.2024 по 03.09.2025 тривалістю 15 календарних днів з 14.05.2025 по 28.05.2025, а також додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби тривалістю 13 календарних днів з 29.05.2025 по 12.06.2025. Відповідно до вказаного наказу підставою його видання визначено заяву ОСОБА_1 від 14.05.2025 №81/08 та наказ Держатомрегулювання від 14.05.2025 №97о. 
Згідно з табелем обліку робочого часу Сектору кібербезпеки та захисту інформації (самостійний) за травень 2025 року щодо ОСОБА_1 за період з 01.05.2025 по 07.05.2025 зазначено код «ІН», при цьому у примітці до табеля вказано, що «ІН» відображає час вимушеного прогулу відповідно до рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі №320/25414/24. Відповідно до табеля за період з 08.05.2025 по 13.05.2025 відображено робочі дні, а з 14.05.2025 по 31.05.2025 перебування ОСОБА_1 у відпустці. 
Таким чином, суд встановив, що відповідачем у табелі обліку робочого часу за травень 2025 року відображено період вимушеного прогулу ОСОБА_1 до 07.05.2025, робочі дні у період з 08.05.2025 по 13.05.2025 та перебування останнього у відпустці починаючи з 14.05.2025.
Згідно з листком непрацездатності серії АЛГ №570156, виданим ОСОБА_1 , останній був тимчасово непрацездатним у період з 26.05.2025 по 30.05.2025 у зв`язку із загальним захворюванням. Відповідно до листка непрацездатності ОСОБА_1 мав приступити до роботи 31.05.2025.
Згідно з наказом Державної інспекції ядерного регулювання України №127о від 06.06.2025 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача Сектору кібербезпеки та захисту інформації (самостійний) у зв`язку із скороченням граничної чисельності працівників апарату Держатомрегулювання України останнім днем відпустки 12.06.2025. Відповідно до зазначеного наказу Управлінню економіки, фінансів та обліку доручено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки тривалістю 10 календарних днів, компенсацію за 3 календарні дні невикористаної відпустки у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, а також компенсацію за 2 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби. При звільненні ОСОБА_1 відповідачем нараховано та підлягала виплаті компенсація за невикористані дні відпусток.
Згідно з довідкою Державної інспекції ядерного регулювання України від 11.06.2025 №0642/13 ОСОБА_1 за період з 08.05.2025 по 12.06.2025 було нараховано, зокрема: відпускні за 12 календарних днів щорічної основної відпустки у розмірі 23 386,58 грн, відпускні за 13 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби у розмірі 25 335,46 грн, лікарняні за 5 календарних днів тимчасової непрацездатності у розмірі 9 744,41 грн, а також грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 23 календарні дні у розмірі 44 704,21 грн. Відповідно до довідки для розрахунку відпускних та лікарняних використано середньоденну заробітну плату 1948,8816 грн, а для розрахунку компенсації за невикористані відпустки 1943,6613 грн. Таким чином, суд встановив, що відповідачем при здійсненні нарахування відпускних, лікарняних та компенсації за невикористані відпустки застосовано середньоденну заробітну плату у розмірі 1948,8816 грн та 1943,6613 грн.
Згідно з довідкою про середньомісячну та середньоденну заробітну плату від 28.08.2025 №0642/23, виданою Державною інспекцією ядерного регулювання України, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становила 58 822,54 грн, а середньоденна заробітна плата 2735,93 грн. Відповідно до зазначеної довідки розрахунок здійснено на підставі заробітної плати за березень та квітень 2024 року, при цьому загальна сума заробітку за зазначений період становила 87 549,83 грн, а кількість фактично відпрацьованих робочих днів 32. 
Згідно з розрахунком середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 для нарахування грошової компенсації за невикористані дні відпусток від 28.08.2025 №0642/24, складеним Державною інспекцією ядерного регулювання України, до розрахунку включено суми заробітної плати за період з червня 2024 року по травень 2025 року у загальному розмірі 709 436,44 грн. Відповідно до зазначеного розрахунку середньоденна заробітна плата визначена у розмірі 1943,6615 грн шляхом ділення загальної суми заробітку 709 436,44 грн на 365 календарних днів. Також у розрахунку зазначено, що грошова компенсація за невикористані дні відпусток за 23 календарні дні становить 44 704,21 грн.
Окрім цього, у матеріалах міститься розрахунок середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 для нарахування відпускних від 28.08.2025 №0642/25, до якого включено суми заробітної плати за період з травня 2024 року по квітень 2025 року у загальному розмірі 711 341,80 грн. Відповідно до зазначеного розрахунку середньоденна заробітна плата визначена у розмірі 1948,8816 грн шляхом ділення загальної суми заробітку 711 341,80 грн на 365 календарних днів. Також у розрахунку зазначено, що сума відпускних за період з 14.05.2025 по 25.05.2025 за 12 календарних днів становить 23 386,58 грн, а за період з 31.05.2025 по 12.06.2025 за 13 календарних днів 25 335,46 грн.
Згідно з розрахунком середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 для нарахування допомоги по тимчасовій непрацездатності від 28.08.2025 №0642/26, складеним Державною інспекцією ядерного регулювання України, до розрахунку включено суми заробітної плати за період з травня 2024 року по квітень 2025 року у загальному розмірі 711 341,80 грн. Відповідно до зазначеного розрахунку середньоденна заробітна плата визначена у розмірі 1948,8816 грн шляхом ділення загальної суми заробітку 711 341,80 грн на 365 календарних днів. Також у розрахунку зазначено, що сума допомоги по тимчасовій непрацездатності за 5 календарних днів у період з 26.05.2025 по 30.05.2025 становить 9744,41 грн.
Згідно з розрахунковими листами за травень та червень 2025 року від 28.08.2025 №0642/27, виданими Державною інспекцією ядерного регулювання України, ОСОБА_1 у травні 2025 року було нараховано посадовий оклад у розмірі 7243,45 грн, доплату за ранг 109,09 грн, надбавку за вислугу років 2173,04 грн, грошову допомогу 52 390,70 грн, відпускні за 15 календарних днів 29 233,22 грн та відпускні за 3 календарні дні 5846,64 грн. Відповідно до розрахункового листа за червень 2025 року ОСОБА_1 нараховано вихідну допомогу у розмірі 117 645,08 грн, компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 44 704,21 грн та лікарняні у розмірі 9744,41 грн. 
Таким чином, суд встановив, що у травні та червні 2025 року відповідачем здійснювались нарахування ОСОБА_1 заробітної плати, відпускних, лікарняних, компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги.
Окрім цього, у матеріалах справи наявний розрахунок середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 для нарахування виплат від 28.08.2025 №0642/28, відповідно до якого для кожного місяця періоду з травня 2024 року по квітень 2025 року визначено норму тривалості робочих днів, кількість фактично відпрацьованих днів, середньоденну заробітну плату у розмірі 2735,93 грн та середньомісячну заробітну плату. Відповідно до вказаного розрахунку загальна сума середньомісячної заробітної плати за 2024 рік становить 476 051,82 грн, а за січень-квітень 2025 року 235 289,98 грн.
Релевантні джерела права, мотиви та правові висновки суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо стягнення 8 354,98 грн за затримку виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025 року по справі № 320/25414/24.
Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини 8 вказаної статті рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Пунктом 3 частини 1 статті 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відповідно до статті 236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява №40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чино м поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Відповідно до частини 2 статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При цьому, відповідно до п.34 постанови Пленум Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.11.2019 у справі №592/4332/17.
Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі №320/25414/24, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача Сектору кібербезпеки та захисту інформації (самостійний) Державної інспекції ядерного регулювання України.
Відповідачем видано наказ Державної інспекції ядерного регулювання України від 14.05.2025 №97-о «Про поновлення на роботі та попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 ».
При цьому, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з Державної інспекції ядерного регулювання України різницю в заробітку за час затримки виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі №320/25414/24 за період з 08.05.2025 по 13.05.2025 у розмірі 8 354,98 грн.
Верховний Суд у постанові від 13.02.2019 у справі №815/2959/17 зазначив, що рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, вважається виконаним тоді, коли роботодавцем видано наказ про поновлення працівника на роботі та фактично допущено його до виконання посадових обов`язків. При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини роботодавця середній заробіток виплачується за період з дня ухвалення рішення про поновлення на роботі до дня його фактичного виконання.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 25.07.2018 у справі №552/3404/17, вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати.
Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з метою компенсації працівникові втрат, пов`язаних із неможливістю виконувати роботу та отримувати заробітну плату.
Основою для визначення суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі є середньоденна заробітна плата працівника, яка визначається відповідно до Порядку №100 виходячи із виплат за фактично відпрацьований період.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 суд розмежував правову природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначивши, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, тоді як середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні таким не є.
Суд також враховує положення пункту 3 Порядку №100, відповідно до якого при обчисленні середньої заробітної плати враховуються, зокрема, виплати за час, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток. Отже, сам Порядок №100 прямо передбачає врахування відповідних виплат у структурі заробітку для подальших розрахунків.
Щодо розміру суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу суд зазначає таке.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком №100.
Відповідно до пп. "з" п.1 Порядку №100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу.
Приписами абз.1-2 п.2 Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Відповідно до пункту 10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).
У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.
Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати можуть провадитися, якщо це передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.
Статтею 236 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. При цьому вказана норма не містить положень, які б надавали суду право зменшувати розмір такого середнього заробітку з огляду на принцип співмірності чи інші обставини.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що законом не передбачено підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.
Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що наказ не міг бути виданий раніше через процедури внутрішнього документообігу. Внутрішні організаційні процедури суб`єкта владних повноважень не можуть нівелювати імперативний характер обов`язку негайного виконання судового рішення про поновлення працівника на посаді.
Крім того, з табеля обліку робочого часу за травень 2025 року вбачається, що за період з 08.05.2025 по 13.05.2025 ОСОБА_1 відображено робочі дні, хоча наказ про поновлення видано лише 14.05.2025. Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів фактичного допуску позивача до виконання посадових обов`язків до видання наказу №97-о від 14.05.2025.
Як було встановлено вище, згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі №320/25414/24 середньоденний заробіток ОСОБА_1 для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу становив 4470,14 грн.
Судом встановлено, що постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі №320/25414/24 в частині поновлення позивача на роботі відповідачем виконано шляхом видання наказу Державної інспекції ядерного регулювання України №97-о від 14.05.2025.
Таким чином, період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі становить з 08.05.2025 по 13.05.2025 включно.
При обчисленні кількості робочих днів суд враховує, що відповідно до пункту 2 Глави XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Частиною шостою статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються, зокрема, положення частин третьої-п`ятої статті 67 та статті 73 КЗпП України щодо святкових і неробочих днів та перенесення вихідних днів.
Таким чином, при визначенні кількості робочих днів за період затримки виконання рішення суд виходить із фактичного режиму робочого часу в умовах воєнного стану без застосування положень статті 73 КЗпП України щодо святкових та неробочих днів.
Суд враховує, що відповідачем за цей період було нараховано 9 525,58 грн, однак вказана сума є меншою, ніж середній заробіток за час затримки виконання рішення, обчислений позивачем за 4 робочі дні (за графіком п`ятиденного робочого тижня у період з 08.05.2025 по 13.05.2025 робочими днями були 08.05.2025, 09.05.2025, 12.05.2025 та 13.05.2025).
Отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 08.05.2025 по 13.05.2025 становить 17 880,56 грн (4470,14 грн х 4 робочі дні).
Судом також встановлено, що відповідачем за вказаний період було нараховано та виплачено позивачу 9525,58 грн.
Таким чином, різниця в заробітку за час затримки виконання рішення суду становить 8354,98 грн (17 880,56 грн – 9525,58 грн).
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 різниці в заробітку за час затримки виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі №320/25414/24 у розмірі 8354,98 грн.
Щодо стягнення 34 679,46 грн різниці недовиплачених відпускних.
Розрахунок відпускних та компенсації за невикористані дні відпустки здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, включається, зокрема, час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалось місце роботи та виплачувалась допомога по державному соціальному страхуванню.
Отже, період тимчасової непрацездатності, підтверджений листком непрацездатності, включається до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, а працівник протягом такого періоду продовжує набувати право на дні щорічної відпустки.
Судом встановлено, що наказом відповідача ОСОБА_1 після поновлення на посаді надано щорічну основну оплачувану відпустку з 14.05.2025 по 28.05.2025 та додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби з 29.05.2025 по 12.06.2025.
З урахуванням листка непрацездатності позивач фактично перебував у відпустці з 14.05.2025 по 25.05.2025 та з 31.05.2025 по 12.06.2025, тобто 25 календарних днів.
Відповідачем за ці періоди нараховано відпускні у загальному розмірі 48 722,04 грн, виходячи із середньоденної заробітної плати 1 948,8816 грн.
Разом з тим, відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю надання відпустки. 
Пунктом 3 Порядку №100 прямо передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати для оплати часу відпусток до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігався середній заробіток, зокрема за час вимушеного прогулу, а також допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Таким чином, при обчисленні середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані дні відпустки до розрахункового періоду враховуються як періоди тимчасової непрацездатності, так і суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, нараховані працівникові у відповідному розрахунковому періоді.
Суд не приймає доводи відповідача про необхідність застосування середньоденної заробітної плати 2 735,93 грн, розрахованої за березень-квітень 2024 року, оскільки така середньоденна заробітна плата стосується іншого виду розрахунку і не спростовує обов`язку врахування виплат за час вимушеного прогулу у 12-місячному розрахунковому періоді для оплати відпустки.
Суд також враховує, що Порядок №100 не виключає виплати за час вимушеного прогулу з розрахунку відпускних. Навпаки, пункт 3 Порядку №100 прямо передбачає їх включення.
Таким чином, відповідачем неправильно визначено розмір середньоденної заробітної плати для оплати відпустки та, як наслідок, занижено суму відпускних. Позивачем заявлено до стягнення різницю у розмірі 34 679,46 грн, яка відповідачем належними доказами не спростована.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення різниці недовиплаченої суми відпускних у розмірі 34 679,46 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про стягнення 6935,89 грн різниці недоплачених лікарняних суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року № 1266 (далі – Порядок № 1266), сума страхових виплат застрахованій особі та оплати перших п`яти (сімнадцяти - за місцем роботи, де стався страховий випадок за страхуванням від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності) днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця обчислюється шляхом множення суми денної виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньоденної заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) залежно від страхового стажу, якщо його наявність передбачена законодавством, на кількість календарних днів, що підлягають оплаті. 
Згідно із п. 3 Порядку № 1266 середньоденна заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період (12 календарних місяців) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на яку нарахований єдиний внесок та / або страхові внески на відповідні види загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - страхові внески), на кількість календарних днів зайнятості (відповідно до видів страхування - період перебування у трудових відносинах, виконання робіт (надання послуг) за цивільно правовими договорами, проходження служби, провадження підприємницької або іншої діяльності, пов`язаної з отриманням доходу безпосередньо від такої діяльності) у розрахунковому періоді без урахування календарних днів, не відпрацьованих з поважних причин, - тимчасова непрацездатність, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком, відпустка без збереження заробітної плати, призупинення дії трудового договору у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, період, протягом якого працівник проходив строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або проходив військову службу за контрактом, зокрема шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, і за ним не зберігався роботодавцем середній заробіток за такий період (далі - поважні причини). В такому ж порядку обчислюється середньоденна сума заробітної плати (доходу) застрахованої особи, яка є працівником або гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті, з якої фактично сплачено страхові внески. 
У відповідності до п. 7 Порядку № 1266 розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення), є 12 календарних місяців, що передують місяцю настання страхового випадку (для розрахунку допомоги по безробіттю - реєстрації особи в державній службі зайнятості як безробітної).
Судом встановлено, що відповідно до листка непрацездатності серії АЛГ №570156 ОСОБА_1 перебував на лікарняному у період з 26.05.2025 по 30.05.2025.
Позивачем заявлено вимогу про стягнення конкретної суми недоплачених лікарняних у розмірі 6935,89 грн, розрахованої виходячи із включення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу до бази для обчислення страхових виплат відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1266 від 26.09.2001.
Суд повторно звертає увагу, що відповідно до пункту 3 Порядку №1266 середньоденна заробітна плата для розрахунку страхових виплат обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період заробітної плати, на яку нарахований єдиний внесок та / або страхові внески на відповідні види загальнообов`язкового державного соціального страхування, на кількість календарних днів зайнятості у розрахунковому періоді.
Отже, для включення відповідних виплат до бази розрахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності необхідним є встановлення факту нарахування на такі виплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Як вбачається з поданого позивачем розрахунку, останній при визначенні середньоденної заробітної плати включив до розрахункової бази суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.05.2024 по 30.04.2025 у розмірі 1 162 236,40 грн.
Разом з тим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що на вказані суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу було нараховано єдиний внесок та що такі суми були включені до страхового заробітку позивача відповідно до вимог Порядку №1266.
Зокрема, матеріали справи не містять:
- відомостей персоніфікованого обліку; 
- довідок форми ОК-5 або ОК-7; 
- розрахункових відомостей щодо нарахування ЄСВ; 
- податкової чи бухгалтерської звітності; 
- інших доказів, які б підтверджували включення суми 1 162 236,40 грн до бази нарахування ЄСВ. 
Суд зазначає, що сам по собі факт нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та правова природа такої виплати як виплати, пов`язаної із трудовими правовідносинами, не є безумовною підставою для автоматичного включення відповідних сум до бази обчислення страхових виплат за Порядком №1266 без встановлення факту нарахування на них ЄСВ.
Таким чином, позивачем не доведено, що на суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 162 236,40 грн було нараховано єдиний внесок, а відтак не доведено можливість включення зазначених сум до бази для розрахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності відповідно до Порядку №1266.
За відсутності таких доказів суд позбавлений можливості перевірити правильність визначення позивачем розрахункової бази та достовірність заявленої до стягнення суми 6935,89 грн.
У зв`язку з наведеним підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення різниці недоплачених лікарняних у розмірі 6935,89 грн відсутні.
Щодо стягнення 28 654,75 грн різниці компенсації за невикористані дні відпусток.
Так, державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР).
Згідно з частиною третьою статті 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Відповідно до частини першої, четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.
Положення частини першої та четвертої статті 24 Закону №504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин першої та четвертої статті 83 КЗпП України.
Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.
У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.
Відповідно до положень частин першої та четвертої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.
Судом встановлено, що при звільненні позивача відповідачем було нараховано та виплачено компенсацію за 23 календарні дні невикористаних відпусток у розмірі 44 704,21 грн, що підтверджується наказом Державної інспекції ядерного регулювання України №127-о від 06.06.2025, довідкою від 11.06.2025 №06-42/13, розрахунком середньоденної заробітної плати від 28.08.2025 №06-42/24 та розрахунковими листами за червень 2025 року. Вказані обставини самим позивачем не заперечуються.
Отже, між сторонами відсутній спір щодо самого права позивача на отримання компенсації за невикористані дні відпустки, а також щодо кількості днів невикористаної відпустки, за які така компенсація підлягала виплаті. Спір між сторонами виник виключно щодо правильності визначення розрахункової бази та середньоденної заробітної плати для обчислення суми компенсації.
Суд встановив, що відповідачем при здійсненні розрахунку компенсації вже було враховано виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які включені до розрахункового періоду.
Разом з тим суд зазначає, що позивач при здійсненні власного розрахунку середньоденної заробітної плати включив до розрахункової бази не лише фактично нараховані відповідачем виплати, але й суми, які є предметом спору у даній справі та визначені позивачем самостійно шляхом власного перерахунку.
Зокрема, позивачем включено до розрахункової бази:
- різницю в заробітку за час затримки виконання рішення суду відповідно до статті 236 КЗпП України; 
- перераховані позивачем суми відпускних; 
- перераховані позивачем суми лікарняних. 
Внаслідок включення вказаних сум ОСОБА_1 визначив середньоденну заробітну плату у більшому розмірі та здійснив власний перерахунок компенсації за невикористані дні відпустки.
Разом з тим вказані суми на момент проведення розрахунку компенсації не були фактично нараховані відповідачем у визначеному позивачем розмірі, а правомірність їх обчислення та включення до розрахункової бази є предметом судового розгляду у цій справі.
Суд також враховує, що виплата, передбачена статтею 236 КЗпП України, має компенсаційний характер відповідальності роботодавця за затримку виконання рішення суду та не є безумовною складовою заробітної плати для цілей обчислення компенсації за невикористані відпустки.
Крім того, матеріали справи не містять достатніх належних та допустимих доказів того, що перераховані позивачем суми відпускних, лікарняних та різниці в заробітку відповідно до вимог Порядку №100 підлягали врахуванню при визначенні середньої заробітної плати для нарахування компенсації за невикористані відпустки.
Суд окремо зазначає, що ОСОБА_1 при визначенні розміру компенсації за невикористані дні відпустки включив до розрахункової бази суми, право на отримання яких та остаточний розмір яких на момент нарахування відповідачем компенсації ще не були встановлені, оскільки відповідні вимоги є предметом розгляду у даній справі.
Таким чином, позивач фактично здійснив перерахунок компенсації за невикористані дні відпустки виходячи із власного припущення про майбутнє задоволення інших позовних вимог, зокрема щодо стягнення різниці в заробітку за статтею 236 КЗпП України, перерахунку відпускних та лікарняних.
За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розрахунок компенсації є похідним від спірних та невстановлених на момент проведення розрахунку виплат, а тому не може бути покладений в основу задоволення позовної вимоги.
Суд вважає, що позивачем не доведено неправомірності здійсненого відповідачем розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки та наявності підстав для стягнення різниці недоплаченої суми компенсації у заявленому розмірі 28 654,75 грн.
Щодо належного способу захисту порушеного права суд зазначає, що позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити відповідні суми, а не шляхом їх стягнення, оскільки такі виплати відповідачем фактично не були нараховані та не визначені у встановленому порядку.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на наведе, оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної інспекції ядерного регулювання України (адреса 01011, місто Київ, вул. Арсенальна, будинок 9/11; ЄДРПОУ 21721086 ) про стягнення заробітної плати за затримку виконання судового рішення, недоплачених відпускних, лікарняних та грошової компенсації за невикористані дні відпустки – задовольнити частково.
2. Зобов`язати Державну інспекцію ядерного регулювання України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю в заробітку за час затримки виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025 року у справі № 320/25414/24 в розмірі 8 354,98 грн (вісім тисяч триста п`ятдесят чотири гривні 98 копійок). 
3. Зобов`язати Державну інспекцію ядерного регулювання України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю недовиплаченої суми відпускних за період відпустки з 14 травня 2025 року по 25 травня 2025 року та з 31 травня 2025 року по 12 червня 2025 року в розмірі 34 679,46 грн (тридцять чотири тисячі шістсот сімдесят дев`ять гривень 46 копійок).
4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
5. Копію рішення направити учасникам справи (їх представникам).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.