ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 травня 2026 року
м. Київ
справа № 766/15165/16-ц
провадження № 61-7913св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ? ОСОБА_3 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 березня 2025 року у складі судді Майдан С. І. та постанову Херсонського апеляційного суду від 20 травня 2025 року у складі колегії суддів: Склярської І. В., Воронцової Л. П., Кутурланової О. В., 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про визнання права забудовника на частину будівель та споруд, визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її та відповідача мати - ОСОБА_4 .
Після смерті матері вона прийняла спадщину на 1/3 частки, яка складалася з 57/100 частки домоволодіння з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд; 1/3 частки земельної ділянки площею 0,0430 га, що розташована на АДРЕСА_1 .
Право власності на вказане майно та земельну ділянку зареєстровано за нею у встановленому законом порядку на підставі двох свідоцтв про право на спадщину за законом від 10 липня 2014 року, серія та номер НАВ 177643, НАВ 177644.
Відповідачем, який є сином спадкодавця, прийнято спадщину на 2/3 частки, яка у загальному розмірі складалася з 57/100 частки домоволодіння з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд; 2/3 частки земельної ділянки площею 0,0430 га, що розташована на АДРЕСА_1 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 липня 2014 року, серія та номер НАВ 177643, яке видано на її та ім`я відповідача, для спадкоємства надається житловий будинок літ. «А», літня кухня літ. «Г», гараж - госп. будівля літ. «Д», душ літ. «К», сарай літ «Л». Будівлі літ. «Б, М, О» до складу спадщини не увійшли та у свідоцтво про право на спадщину за законом не включені.
На вказаній земельній ділянці площею 0,0430 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 , за життя спадкодавця побудовано будівлі літ. «Б, М, О», їх не було введено в експлуатацію і правовстановлюючі документи на них не було отримано.
Вважала, що вона, так само як і відповідач, має право реалізувати свої майнові та немайнові права щодо узаконення побудованих за життя спадкодавця будівель літ. «Б, М, О», відповідно до їхніх з відповідачем часток у спадщині.
З врахуванням викладеного та з огляду на положення частини першої статті 376, статей 1218, 1268, 1269 ЦК України ОСОБА_1 просила суд визнати за нею: 
- право забудовника 1/3 частки будівель літ. «Б, М, О» 57/100 частки домоволодіння на АДРЕСА_1 ; 
- право власності на будівельні матеріали, обладнання, які були використані у процесі цього будівництва, після смерті ОСОБА_4 , що складає у грошовому еквіваленті 145 663 грн.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що положеннями ЦК України визначено, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статей 376, 1218 ЦК України, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва.
Судом першої інстанції установлено, що житловий будинок літ. «Б» та сарай літ. «М» самочинно збудовані, а сарай літ. «О» знесений.
Системний аналіз положень статей 376, 1218 ЦК України свідчить про те, що лише у разі якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то після смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.
Разом з тим, оскільки будівлі літ. «Б» та літ. «М» є самочинно збудованими, а будівля сараю літ. «О» знесена, тому міський суд дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для визнання за позивачкою права забудовника на їх 1/3 частку.
Суд першої інстанції вказав про те, що вимоги позивачки про визнання права власності на будівельні матеріали, оздоблення, які були використані у процесі самочинного будівництва спірних будівель, належними доказами не підтверджені, а відповідачем спростовано відповідними доказами факт того, що спірне майно було побудоване спадкодавцем.
Надані відповідачем платіжні документи на будівельні матеріали та оздоблення, висновок судової будівельно-технічної експертизи від 21 серпня 2017 року № 20/2017, складений судовим експертом Малим О. В. на виконання ухвали міського суду, свідчать про те, що зазначені в наданих відповідачем документах будівельні матеріали та оздоблення могли бути використані при створенні спірного майна. Заява та розписки батька сторін - ОСОБА_5 , на підтвердження надання згоди відповідачу на будівництво житлового будинку та підтвердження факту будівництва саме відповідачем, дозволи, надані відповідачу співвласниками суміжних земельних ділянок, на будівництво спірного майна у сукупності та взаємозв`язку свідчать про безпідставність доводів позивачки щодо будівництва самочинного майна саме спадкодавцем ОСОБА_5 . 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Херсонськогоапеляційного суду від 20 травня 2025 року апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 ? ОСОБА_3 , залишено без задоволення. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 березня 2025 року залишено без змін. 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано таким.
Рішення міського суду оскаржено лише у частині відмови у визнанні за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частки матеріалів та обладнання, які використовувались при будівництві спірного самочинного будівництва, яке складається з незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «Б» та сараю літ. «М», а тому в іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося.
Сторони у справі є спадкоємцями після смерті їх матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони отримали свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 липня 2014 року, серія та номер НАВ 177643, в якому вказано, що самочинно побудовані приміщення літ. «Б, М, О» до складу спадщини не входять та у свідоцтво про право на спадщину за законом не включені.
Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що спірне самочинне будівництво було здійснено саме спадкодавцем ОСОБА_4 . Разом з тим саме ці обставини могли б бути правовою підставою для переходу права власності на будівельні матеріали, обладнання, які були використані у процесі цього будівництва, до спадкоємців, у тому числі і до ОСОБА_1 .
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
19 червня 2025 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд» представником ОСОБА_1 - адвокатом Негуляєвим М. А., подано касаційну скаргу на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 березня 2025 року та постанову Херсонськогоапеляційного суду від 20 травня 2025 року.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 червня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Гульку Б. І., судді, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з Херсонського міського суду Херсонської області цивільну справу № 766/15165/16-ц.
11 липня 2025 року матеріали цивільної справи № 766/15165/16-ц надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2025 року зупинено касаційне провадження у справі № 766/15165/16-ц до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 607/10858/22.
Відповідно до розпорядження в.о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 12 листопада 2025 року № 766/15165/16-ц у зв`язку з відставкою судді Гулька Б. І. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Згідно з протоколомповторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 листопада 2025 року справу призначено судді-доповідачу Черняк Ю. В., судді, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Луспеник Д. Д.
08 квітня 2026 року Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову у справі № 607/10858/22 (провадження № 14-138цс24).
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник  ОСОБА_1 - адвокат Негуляєв М. А., просить скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 березня 2025 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 20 травня 2025 року, прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі №511/2303/19 (провадження № 14-56цс22), у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17, від 01 квітня 2019 року у справі № 569/15959/16-ц (провадження № 61-31923св18), від 16 грудня 2019 року у справі № 489/1685/15-ц (провадження № 61-33873св18), від 10 лютого 2021 року у справі № 495/3009/15-ц (провадження № 61-3261св20), від 17 лютого 2021 року у справі № 520/448/17 (провадження № 61-19412св19)) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також представник заявника вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом порушено вимоги частини першої статті 263 ЦПК України (відповідність судового рішення засадам верховенства права, його законність і обґрунтованість), підпунктів «б», «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України (наведення судом апеляційної інстанції у мотивувальній частині доводів щодо згоди або незгоди з висновками місцевого суду; мотивів прийняття або відхилення аргументів учасників справи).
Апеляційний суд не надав належної правової оцінки твердженням позивача про те, що товарні чеки, які були надані відповідачем як доказ придбання саме ним будівельних матеріалів, датовані днями, в які він, відповідно до його послужної книжки моряка №01189/2006/26, знаходився в рейсах та не мав можливості придбавати будівельні матеріали особисто, оскільки був відсутній в місті Херсоні.
Також судом не було надано відповіді на твердження позивача про те, що відповідач не мав доходів для будівництва будинку.
Cуди першої та апеляційної інстанцій не дослідили належним чином доказів, які надано відповідачем, не дали їм правової оцінки, не зазначили підстави відхилення тверджень позивача про незаконність таких доказів, у зв`язку із чим дійшли безпідставного висновку про здійснення самочинного будівництва саме відповідачем, а не батьками позивачки та відповідача.
Суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права: 
частину третю статті 331 ЦК України, якою передбачено, що до виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використане в процесі будівництва;
статтю 1216 ЦК України (спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців);
статтю 1218 ЦК України (до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті); 
статтю 392 ЦК України (право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності).

Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду 08 серпня 2025 року, представник ОСОБА_2 - адвокат Лодига М. Т., заперечує проти доводів представника ОСОБА_1 - адвоката Негуляєва М. А., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 березня 2025 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 20 травня 2025 року- без змін.
Відзив мотивовано тим, що позивачка не надала суду ні прямих, ні опосередкованих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу для задоволення позову, а саме того, що спадкодавиця, мати сторін, здійснювала за життя будівництво спірних об`єктів - будівель літ. «Б, М, О», та придбавала будівельні матеріали, право власності на які вона просить встановити суд. Водночас відповідач надав докази (товарні чеки, накладні, свідчення, висновок експерта, тощо), які суди попередніх інстанції дослідили у їх сукупності, і обґрунтовано визнали належними та допустимими на підтвердження обставин того, що будівництво спірних об`єктів здійснював ОСОБА_2 .
Фактично скаржник просить суд касаційної інстанції здійснити переоцінку доказів, наданих відповідачем, що суперечить положенням статті 400 ЦПК України.
У судових рішеннях, на які посилається позивачка у касаційній скарзі, Верховим Судом сформовано правові висновки щодо спадкування будівельних матеріалів, зокрема визначено, що будівельні матеріали, що являють собою самочинне будівництво, входять до спадкової маси та можуть бути успадковані. Проте скаржником не враховано те, що для того, щоб матеріали будівництва могли перейти у спадщину, необхідно довести, що це будівництво було здійснено саме спадкодавцем.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 14 серпня 2003 року та ухвали Дніпровського районного суду м. Херсона від 23 листопада 2003 року ОСОБА_4 на праві власності належало 57/100 частини домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівель, та споруд, що знаходиться на АДРЕСА_1 , які складаються з: житловий будинок літ. «А», літня кухня літ. «Г», гараж - госп. будівля літ. «Д», душ літ. «К», сарай літ. «Л», навіс літ. «Н», водопровід №1, огорожа №2, 4-6, мостіння І, а також виділено у користування земельну ділянку площею 448 кв.м за вказаною адресою.
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 04 січня 2006 року, серії ЯБ №467269, ОСОБА_4 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,0430 га, кадастровий номер 6510136300:31:004:0061, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться на АДРЕСА_1 .
Відповідно до технічного паспорта від 13 листопада 2013 року на домоволодіння АДРЕСА_1 воно складається з двох житлових будинків: житловий будинок літ. «А», загальною площею 40,6 кв. м, житлова площа - 24,1 кв. м, та недобудований житловий будинок літ. «Б», літня кухня літ. «Г», гараж - госп. будівлі літ. «Д», душ літ. «К», сарай літ. «Л», навіс літ. «Н», водопровід № 1, огорожі № 2, 4-6, мостіння І. Будівлі літ. «Б», сарай літ. «М», сарай літ. «О». позначені як самочинне будівництво.
Згідно з послужною книжкою моряка № 01189/2006/26, виданою 07 грудня 2006 року, ОСОБА_2 працював моряком з 2007 року до 2016 року.
Відповідно до заяви ОСОБА_5 від 17 жовтня 2008 року, засвідченої головою квартального комітету № 3, яка адресована голові Виконавчого комітету Дніпровського району у м. Херсоні, ОСОБА_5 не заперечував того, щоб його син ОСОБА_2 будував на належній йому (заявнику) та його дружині ( ОСОБА_4 ) земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , двоповерховий житловий будинок, розмірами першого поверху: 5,40х8,80 (3,60+1,80) х (6,0+2,80); другого поверху: 11,30 х 8,80 х (3,60+1,80+3,50+2,30) х 6,65.
Згідно з довідкою Управління ПФУ в Суворовському районі м. Херсона ОСОБА_4 у період з 2001 року до 2005 року перебувала у трудових відносинах з Підприємством «Центральний ринок Херсонської обласної спілки споживчих товарів», у 2005 році мала середньомісячну заробітну плату близько 500 грн.
Відповідно до епікризу виписки з історії хвороби ОСОБА_4 , довідки МСЕК № 075457 від 24 червня 2008 року, ОСОБА_4 встановлено інвалідність ІІІ групи (загальне захворювання з ураженням опорно-рухового апарату), безстроково, у період з 19 грудня 2006 року до 02 січня 2007 року, з 08 травня 2007 року до 18 травня 2007 року, з 19 травня 2008 року до 31 травня 2008 року хворіла, перебувала на лікуванні у медичних закладах.
Згідно з довідкою про заробітну плату від 16 травня 2018 року, виданою Херсонським вищим училищем фізичної культури Херсонської обласної ради, ОСОБА_5 (батько сторін) працював у Херсонському вищому училищі фізичної культури на посаді інженера з 03 січня 2007 року до 30 квітня 2011 року. Його середньомісячна заробітна плата у 2008 році складала 1 831,10 грн, у 2009 році - 2 055,86 грн, у 2010 році - 2 345,63 грн, у 2011 році - 3 821,75 грн.
Відповідно до довідки від 15 травня 2018 року, виданої Головним управління ПФУ в Херсонській області, ОСОБА_5 знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Головного управління ПФУ в Херсонській області і отримує пенсію за віком. Його пенсія у 2011 році становила 2 117,12 грн, у 2012 році - 2 288,72 грн, у 2013 році - 2 297,82 грн.
Згідно із заявами ОСОБА_6 від 01 грудня 2008 року, ОСОБА_7 від 11 грудня 2008 року, ОСОБА_8 від 11 грудня 2008 року, ОСОБА_9 від 17 жовтня 2008 року, підписи яких посвідчені головою квартального комітету № 3, вони, як співвласники суміжних земельних ділянок, надали ОСОБА_2 згоду на будівництво двоповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (із зазначенням розміру житлового будинку).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина на 57/100 домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, та земельну ділянку площею 0,0430 га, що знаходяться на АДРЕСА_1 . Домоволодіння складається з двох житлових будинків: житловий будинок літ. «А», який має загальну площу 40,6 кв. м, житлову площу 24,1 кв. м; житловий будинок літ. «З»; при них є: літня кухня літ. «Г», гараж - госп. будівля літ. «Д», душ літ. «К», сарай літ. «Л», навіс літ. «Н», водопровід № 1, огорожа №2, 4-6, мостіння І. Самочинно побудовані будівлі літ. «Б, М, О» - до складу спадщини не входять та в свідоцтво про право на спадщину не включені.
Спадщину прийняли донька ОСОБА_4 - ОСОБА_1 (1/3 частки) та син - ОСОБА_2 (2/3 частки, з урахуванням 1/3 частини, від якої відмовився чоловік спадкодавця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 ) та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 липня 2014 року, серія та номер: НАВ 177643, та серія та номер: НАВ 177644, відповідно.
Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 липня 2014 року № 24076919 та № 24077188 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/3 частку вказаного домоволодіння та земельної ділянки.
Відповідно до розписки від 02 липня 2014 року, складеної ОСОБА_5 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , засвідченої головою квартального комітету № 3, останній підтвердив, що 26 серпня 1999 року ОСОБА_2 за свої збереження купив 3/20 частини домоволодіння АДРЕСА_1 у ОСОБА_10 , документально оформив вказаний будинок на дружину ОСОБА_5 - ОСОБА_4 . Зазначена розписка була написана з метою недопущення конфліктів між сином ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_1 при поділі спадкового майна.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 14 листопада 2014 року (позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на лікування та поховання) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на лікування та поховання спадкодавця ОСОБА_4 в сумі 8 184,32 грн, судові витрати - 243,60 грн та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката, в розмірі 771,25 грн.
26 листопада 2014 року на підставі зазначеного рішення видано виконавчий лист, а 08 грудня 2014 року відкрито виконавче провадження № 45676094.
19 грудня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП №45676094) щодо боржника ОСОБА_2 .
Згідно з листом відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції, ОСОБА_1 повідомлено про те, що боржником ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 45676094 щомісячно самостійно сплачується борг на розрахунковий рахунок стягувачки ОСОБА_1 . Відповідно до квитанцій, наданих боржником до відділу, залишок боргу станом на 09 червня 2017 року становить 3 014,19 грн.
Згідно з довідкою про зареєстроване місце проживання, виданої 06 січня 2017 року ГУ ДМС УДМС України в Херсонській області, ОСОБА_2 зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_1 , з 18 червня 1996 року.
Відповідно до довідки № 57 від 27 березня 2017 року, виданої головою органу самоорганізації населення квартального комітету № 3, ОСОБА_2 з народження ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та по дату видачі довідки проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначену обставину підтверджено паспортом ОСОБА_2 .
Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 20/2017 року, складеним 21 серпня 2017 року судовим експертом Малим О. В., будівлі літ. «Б, М, О», знаходяться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені будівлі фактично є складовою частиною домоволодіння за вказаною адресою. Відповідно до даних інвентарної справи БТІ, будівля літ. «Б» є незавершеним будівництвом житловим будинком, будівлі літ. «М» та «О» - сараї. Зазначені будівлі позначені в інвентарній справі БТІ як об`єкти самочинного будівництва. Житловий будинок літ. «Б» та сарай літ. «М» на день огляду фактично існують, сарай літ. «О» знесений.
Характеристика житлового будинку літ. «Б» станом на дату складання оцінювального акта БТІ (листопад 2013 року); будівлі двоповерхової з підвалом під частиною будівлі та вбудовано-прибудованим гаражем-майстернею. Загальна площа приміщень будинку становить 159,1 кв. м. Фундамент - стрічковий з бутового каменю товщиною 50-55 см; стіни - з пиляного каменю - вапняку товщиною 40 см; перегородки цегляні неармовані; перекриття - підвалу - залізобетонні монолітні, першого поверху - зі збірних залізобетонних панелей, другого поверху - по дерев`яних балках з щитовим накатом; підлога - цементно-піщана стяжка по бетонній основі; дах та покрівля - крокви дерев`яні, покрівля з азбестоцементних хвилястих листів; вікна - склопакети в металевопластикових профілях; двері - зовнішні металеві, внутрішні - відсутні; оздоблення - проста штукатурка всередині, зовнішнє оздоблення відсутнє.
Станом на день огляду виявлено, що за час з листопада 2013 року до дня обстеження - 13 червня 2017 року, у вказаному будинку виконані такі роботи: виконано оздоблення з плитки у санвузлах, встановлено сантехнічне обладнання, виконано оздоблення стелі другого поверху, проведено електричні мережі, внутрішній водопровід та каналізацію.
Характеристика сараю літ. «М» станом на дату складання оцінювального акта БТІ (листопад 2013 року).Будівля одноповерхова. Загальна площа сараю в плані становить 14,25 кв. м. Фундамент - монолітний бетонний товщ. 25-30 см; стіни - з пиляного каменю - вапняку товщиною 25 см; перекриття - по дерев`яних балках; підлога - глинобитні по бетонній основі; дах та покрівля - крокви дерев`яні, покрівля з азбестоцементних хвилястих листів.
Характеристика сараю літ. «О» станом на дату складання оцінювального акта БТІ (листопад 2013 року).Будівля одноповерхова. Загальна площа сараю в плані становить 3,0 кв. м. Фундамент - монолітний бетонний товщиною 25-30 см; стіни - з цегли керамічної товщиною 15 см; перекриття - по дерев`яних балках; підлога - стяжка по бетонній основі; дах та покрівля - крокви дерев`яні, покрівля з азбестоцементних хвилястих листів.
Відсоток будівельної готовності будівлі житлового будинку літ. «Б» зі складу домоволодіння на АДРЕСА_1 станом на дату складання оцінювального акта БТІ (листопад 2013 року) становив 67 %. Станом на день огляду 13 листопада 2017 року відсоток будівельної готовності вказаного будинку становить 83 %. Зазначений будинок за об`ємно-планувальними рішеннями та інженерним оснащенням може бути прийнятий до експлуатації у встановленому законом порядку.
Будівля сараю літ. «М» зі складу домоволодіння на АДРЕСА_1 придатна для використання за призначенням та може бути прийнята до експлуатації у встановленому законом порядку.
Будівля сараю літ. «О» станом на день огляду - 13 червня 2017 року, повністю ліквідована (знесена).
ОСОБА_2 надав суду для дослідження в судовому засіданні розрахункові накладні, квитанції, товарні чеки на підтвердження придбання будівельних матеріалів, оздоблювальних матеріалів та виробів (арматури, бетону, труб, плитки для стін, пісок, щебінь, камінь ракушняк, тротуарну плитку, металеві газобетоні вироби, сантехнічне обладнання та інше) у 2008 році на загальну суму 16 352,83 грн (а. с. 60, т. 1); у 2012 році на загальну суму 31 475,94 грн (а. с. 42-44, 52, 56, 57, 58-59, 62, 83, т. 1); у 2014 році на загальну суму 29 745,06 грн (а. с. 65-68, 70-74, 76-82, 97, 106, т. 1); у 2015 році на загальну суму 14 013,82 грн (а. с. 83-84, 90-96, 111, т. 1); у 2016 році на загальну суму 58 956,02 грн (а. с. 85, 86, 87, 88-89, 90, 92, 94, 96, 99-102, 103, 105, 106, 107, 108-109, 110, 111-119, 120-128, 129-134 т. 1).
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції оскаржується позивачкою у касаційному порядку лише у частині відмови у визнанні за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частки матеріалів та обладнання, які використовувались при будівництві спірного самочинного будівництва, яке складається з незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «Б» та сараю літ. «М», а тому в іншій частині рішення судів попередніх інстанцій Верховним Судом в силу вимог статті 400 ЦПК України не переглядається.
Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).
До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).
Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.
Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу, зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.
Послідовною є і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження 
№ 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21)).
Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.
Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 18 листопада 2015 року справі № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22) не встановила підстав для відступу від таких висновків. Водночас вважала за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що не допускається набуття права власності на споруджені об'єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18).
Крім того, усталеним є підхід, за якого набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва в інший спосіб, ніж той, який передбачений у статті 376 ЦК України (за рішенням суду), не допускається.
У пунктах 138-142 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2026 року у справі № 607/10858/22 (провадження № 14-138цс24) конкретизовано сферу застосування правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, та зазначено, що для застосування такого висновку недостатньо встановити, що об`єкт нерухомості, який є предметом спору, не введено в експлуатацію (пункт 138). 
Необхідною кваліфікуючою ознакою є встановлення судом, що до складу відповідного об`єкта, про поділ якого заявлено вимогу, входять самочинно збудовані споруди (елементи), які відповідають ознакам, визначеним частиною першою статті 376 ЦК України (пункт 139).
По суті, висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 необхідно читати так: «у разі неможливості поділу [яка обумовлюється входженням до складу відповідного об`єкта самочинно збудованих споруд] незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку» (пункт 140).
У тому ж разі, коли об`єкт не має ознак самочинного будівництва, проте не вводиться в експлуатацію з вини одного з подружжя (формального забудовника), то суд має право визнати за іншим з подружжя (співвласником) право на частку в об`єкті незавершеного будівництва, усунувши невизначеність у правовому режимі відповідної споруди (пункт 141).
З висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, про те, що з урахуванням конкретних обставин справи [зокрема, волі сторін] суд може залишити такий об`єкт одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію, суд погодився (пункт 142).
Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо можливості спадкування будівельних матеріалів, які входять до спадкової маси та являють собою самочинне будівництво (зокрема у постанові 01 квітня 2019 року у справі № 569/15959/16-ц (провадження № 61-31923св18), від 16 грудня 2019 року у справі № 489/1685/15-ц (провадження № 61-33873св18), від 10 лютого 2021 року у справі № 495/3009/15-ц (провадження № 61-3261св20), від 17 лютого 2021 року у справі № 520/448/17 (провадження № 61-19412св19)).
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги, чи навпаки на заперечення існування такої обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів, здійснює її оцінку.
У справі, яку Верховний Суд переглядає, встановлено, що сторони у справі є спадкоємцями після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 їх матері ОСОБА_4 , прийняли спадщину (позивачка - 1/3 частки, відповідач - 2/3 частки), яка складається з 57/100 частки домоволодіння з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд (житловий будинок літ. «А», загальною площею 40,6 кв. м, житловою площею 24,1 кв. м, житловий будинок літ. «З», при них є: літня кухня літ. «Г», гараж - госп. будівля літ. «Д», душ літ. «К», сарай літ. «Л», навіс літ. «Н», водопровід № 1, огорожа №2, 4-6, мостіння І.) та земельної ділянки площею 0,0430 га, що розташована на АДРЕСА_1 , та у червні-липні 2014 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.
Згідно з виданими сторонам свідоцтвами про право на спадщину за законом самочинно побудовані будівлі літ. «Б, М, О» до складу спадщини не входять та в свідоцтво про право на спадщину не включені.
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 20/2017 року, складеним 21 серпня 2017 року судовим експертом Малим О. В., житловий будинок літ. «Б» та сарай під літ. «М» самочинно збудовані, а сарай під літ. «О» знесений.
У ході розгляду справи ОСОБА_2 надав суду розрахункові накладні, квитанції, товарні чеки на підтвердження придбання ним будівельних матеріалів, оздоблювальних матеріалів та виробів (арматури, бетону, труб, плитки для стін, піску, щебеню, каменю ракушняка, тротуарної плитки, металевих газобетоних виробів, сантехнічного обладнання тощо) у 2008 році на загальну суму 16 352,83 грн; у 2012 році на загальну суму 31 475,94 грн, у 2014 році на загальну суму 29 745,06 грн; у 2015 році на загальну суму 14 013,82 грн, у 2016 році на загальну суму 58 956,02 грн.
Також матеріалами справи підтверджено, що батько сторін ( ОСОБА_5 ) не заперечував обставин будівництва спірних будівель та споруд саме ОСОБА_2 . Це підтверджується: заявою ОСОБА_5 (батька) від 17 жовтня 2008 року, засвідченою головою квартального комітету № 3, яка адресована голові Виконавчого комітету Дніпровського району у м. Херсоні, в якій ОСОБА_5 не заперечував того, щоб його син ОСОБА_2 будував на належній йому (заявнику) та його дружині ( ОСОБА_4 ) земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , двоповерховий житловий будинок, розмірами першого поверху: 5,40х8,80 (3,60+1,80) х (6,0+2,80); другого поверху: 11,30х8,80х (3,60+1,80+3,50+2,30) х6,65; 
розпискою від 02 липня 2014 року ОСОБА_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , засвідченою головою квартального комітету № 3, про те, що 26 серпня 1999 року ОСОБА_2 за свої збереження купив 3/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 у ОСОБА_10 , та син документально оформив вказаний будинок на дружину ОСОБА_5 - ОСОБА_4 . Зазначена розписка була написана з метою недопущення конфліктів між сином ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_1 при поділі спадкового майна.
У свою чергу, враховуючи викладене, обставини будівництва спірного майна спадкодавцем ОСОБА_4 позивачка не довела належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.
Надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам у сукупності та взаємозв`язку з урахуванням вимог статей 76-84, 89 ЦПК України, суди обґрунтовано виходили з того, що надані відповідачем платіжні документи, висновок судової будівельно-технічної експертизи, складений судовим експертом на виконання ухвали суду, свідчать про те, що перелічені в платіжних документах будівельні матеріали та оздоблення могли бути використані при створенні спірного майна. Також суди врахували позицію батька сторін - ОСОБА_5 та співвласників суміжних земельних ділянок, які підтвердили здійснення будівництва на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , саме відповідачем.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачкою не доведено, а відповідачем спростовано ту обставину, що спірне майно було збудоване (створене) спадкодавцем. З огляду на це, суди правильно відмовили у задоволенні позову в частині визнання за позивачкою права власності на будівельні матеріали, оздоблення, які були використані в процесі самочинного будівництва спірного майна.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені судами обставини та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів, які були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суди правильно застосували норми матеріального права та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень. Суди зробили обґрунтовані висновки по суті спору з урахуванням доказів, наданих сторонами. 
В оцінці доводів касаційної скарги, зокрема щодо неправильного застосування судами частини третьої статті 331, статей 392, 1216, 1218 ЦК України, що фактично стосується можливості поділу між спадкоємцями будівельних матеріалів, які були використані спадкодавцем в процесі самочинного будівництва спірного майна, яке входить до спадкової маси, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на доводи відзиву відповідача про необхідність доведення здійснення цього будівництва саме спадкодавцем.
Суди виходили з того, що позивачка не довела цього факту. Таким чином, оскільки право власності на матеріали будівництва не належало спадкодавцю, вони не могли увійти до складу спадщини, а відповідно і не можуть бути успадковані позивачкою.
З огляду на це, судами покладено в основу прийнятих рішень про відмову у задоволенні позову не заперечення того, що будівельні матеріали, які були використані у самочинному будівництві, можуть бути успадковані (по суті правові висновки, викладені постановах Верховного Суду у справі 01 квітня 2019 року у справі № 569/15959/16-ц (провадження № 61-31923св18), від 16 грудня 2019 року у справі № 489/1685/15-ц (провадження № 61-33873св18), від 10 лютого 2021 року у справі № 495/3009/15-ц (провадження № 61-3261св20), від 17 лютого 2021 року у справі № 520/448/17 (провадження № 61-19412св19))), а недоведеність позовних вимог.
Посилання заявника на те, що суди не взяли до уваги висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, що зазначені у касаційній скарзі, щодо спадкування будівельних матеріалів, зокрема визначено, що будівельні матеріали, що являють собою самочинне будівництво, входять до спадкової маси та можуть бути успадковані, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки, зроблені судами за наслідками розгляду справи по суті, не суперечать нормативно-правовому обґрунтуванню та правовим висновкам, викладеним у наведених у касаційній скарзі постановах.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому їх, відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Враховуючи, що касаційна скарга залишається без задоволення, тому відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ? ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 березня 2025 року та постанову Херсонськогоапеляційного суду від 20 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк