Справа № 347/1716/25
Провадження № 2/347/54/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2026 року м. Косів
Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого судді Книщука Р.М.,
секретаря Лазорик А.М.,
позивачки-відповідачки ОСОБА_1 ,
представника позивачки- відповідачки ОСОБА_2 ,
представника відповідача-позивача ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Косів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та ОСОБА_4 звернувся із зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
В судовому засіданні позивачка-відповідачка та її представник свій позов підтримали, а зустрічний не визнали та пояснили, що перебуваючи в зареєстрованому шлюбі у сторін народилася дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 за власні кошти ОСОБА_1 , надані їй матір`ю, було придбано автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2013 року випуску, що підтверджується розпискою та перепискою в соціальних мережах з ОСОБА_4 . Вважають, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, однак в порядку розподілу майна подружжя слід припинити право власності ОСОБА_4 на нього та визнати право власності на автомобіль марки «Volkswagen Passat» за ОСОБА_1 . Вказані обставини обґрунтовуються тим, що при купівлі даного автомобіля він тимчасово був оформлений на ОСОБА_4 , оскільки він планував змінити тимчасові права на постійні і переоформити транспортний засіб на ОСОБА_1 . Крім цього, поведінка відповідача свідчить про те, що вказаний автомобіль повинен належати саме їй і сину, оскільки дитина ОСОБА_5 , 2022р.н. народився недоношеним та постійно потребує медичного лікування та реабілітаці, що стверджується відповідними медичними документами. Батько дитини ОСОБА_4 жодної участі у вихованні та утриманні сина не бере. З цих підстав позивачка-відповідачка зверталася у відповідні служби, однак по даний час такі звернення результату не дали і відповідач продовжує ухилятися від свого сина. Жодного разу з часу розірвання шлюбу він його не провідав та не цікавиться його життям та здоров`ям. Постійні переїзди в медичні заклади, для лікування хворого сина свідчать про важливу необхідність ОСОБА_1 та малолітньої дитини в даному транспортному засобі. Тому, просять в порядку розподілу майна подружжя припинити право власності на автомобіль марки «Volkswagen Passat» ОСОБА_4 та відповідно визнати право власності на автомобіль за ОСОБА_1 . 
Представник відповідача-позивача первісний позов не визнала, а свій підтримала та пояснила, що автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2013 року випуску був придбаний ОСОБА_4 за грошові кошти, які ним заощаджувалися протягом декількох років. Щодо розписки, яка знаходиться в матеріалах справи, то вона є фіктивною, оскільки ОСОБА_4 про неї не було відомо та він будь-якої згоди на її укладення не надавав. Позивачкою-відповідачкою не доведено, що відповідач-позивач вчиняв дії насильницького характеру відносно неї чи її родичів, з метою повернення автомобіля. Також зазначила, що з ОСОБА_4 стягуються аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , 2022р.н. та дружини, та загалом сума яка вже стягнута з відповідача-позивача є цілком достатньою для утримання їх спільної дитини. Тому, зазначені ОСОБА_1 обставини не можуть бути підставою для визнання за нею права власності на автомобіль вцілому. Автомобіль марки «Volkswagen Passat» набуто сторонами в період шлюбу і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. З цих підстав, ОСОБА_4 належить частка вказаного автомобіля, а тому з врахуванням висновку експерта від 08.08.2025р., де вартість автомобіля визначена 326461,94грн., вартість частки відповідача-позивача складає 163230,59грн. Просить стягнути з ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя на користь ОСОБА_4 частини транспортного засобу марки «Volkswagen Passat» в розмірі 163230,97грн.
Суд, вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи прийшов до наступного.
Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_4 та ОСОБА_7 зареєструвати шлюб 03.03.2021р. в Ірпінському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), що стверджується копією свідоцтва про шлюб від 03.03.2021р.
За час перебування у зареєстрованому шлюбі в сторін народилася дитина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 .
Відповідно до рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30.05.2024р. шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірвано.
Судом встановлено, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами придбано автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2013 року випуску, що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 29.04.2022р.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України).
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).
Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 161/8116/19 в постанові від 09.07.2021 р., в якій досліджував питання поділу майна подружжя.
ВС підкреслив, що конструкція норми статті 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Верховний Суд зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Що стосується розписки від 02.04.2022р. про те, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 7 500дол.США для придбання автомобіля марки Volkswagen Passat», 2013 року випуску та зобов`язалася повернути вказані кошти до 31.12.2022р., то суду оригінал даної розписки не був наданий, представник ОСОБА_4 стверджує про фіктивність даного договору, оскільки за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_4 не було відомо про те, що дружина позичала у матері грошові кошти на придбання автомобіля. Таке твердження ОСОБА_1 належним чином не було спростовано, а тому суд відповідно до вимог процесуального законодавства, не може вважати таку копію допустимим доказом у даній справі і не бере її до уваги при ухваленні рішення.
Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2013 року випуску є об`єктом права спільної сумісної власності сторін у справі, оскільки придбаний ним під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому підлягає поділу між ними. А тому, позовні вимоги в частині визнання автомобіля марки «Volkswagen Passat» спільною сумісною власністю подружжя доведені в судовому засіданні та підлягають до задоволення. 
Однак, визначаючи розмір часток при поділі вказаного спільного майна подружжя, а саме автомобіля марки «Volkswagen Passat», слід відступити від засади рівності часток майна подружжя за наступних обставин.
Статтею 70 СК України врегульовано питання розміру часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: 1. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 2. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 3. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Крім того, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).
Судом встановлено, що за час шлюбу шлюбний договір (контракт) сторони не укладали та домовленості між ними щодо поділу спільного сумісного майна не було, однак наявні передбачені законом підстави для відступлення від засад рівності часток у майні спільної сумісної власності подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також з підстав врахування інтересів малолітньої дитини, яка проживає з матір`ю ОСОБА_1 та потребує особливого догляду.
До матеріалів справи долучені медичні документи, згідно яких малолітня дитина ОСОБА_9 , 2022р.н. хворіє та періодично перебуває на лікуванні та реабілітації в різних медичних закладах. Зокрема, згідно довідки КНП «Кутська міська лікарня» Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області від 18.04.2024р. №98 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться під диспансерним наглядом в КНП «Кутська МЛ» з 2022року, потребує постійного амбулаторного та періодично стаціонарного лікування, додаткового домашнього догляду.
Про те, що дитина потребує лікування, реабілітації та особливого догляду стверджується випискою з реабілітаційної карти дитини відділення медичної реабілітації немовлят КНП «Перинатальний центр м.Києва», випискою з медичної карти новонародженого №3408, випискою з медичної карти амбулаторного хворого №40224 КНП «Бориспільський МЦПМСД», згідно якої дитина народилася недоношеною у важкому стані обумовленого синдромом дихальних розладів та дихальної недостатності. Із перенесених захворювань часті ГРВІ, гострі серединні отити, дитина часто хворіюча, мати дитини регулярно звертається за медичною допомогою.
Тобто, судом встановлено, що дитиною, яка хворіє та потребує значних витрат на лікування та реабілітацію займається виключно мати ОСОБА_1 . 
Також в матеріалах справи наявна довідка Косівського ВДВС у Косівському районі Івано-Франківської області від 06.06.2025р. про наявність у ОСОБА_4 заборгованості по сплаті аліментів станом на 31.05.2025р. в сумі 161438,48грн., а також наданий розрахунок із сплати аліментів, згідно виконавчого листа №347/144/24 від 10.04.2024р.
Твердження представника відповідача-позивача про те, що він не знав про рішення суду про стягнення з нього аліментів, оскільки перебував на військовій службі не спростовує факт наявності у нього обов`язку щодо утримання дитини (сплати аліментів) та не звільняє від відповідальності за його невиконання. Також представником не доведено належними доказами той факт, що заборгованість по сплаті аліментів у ОСОБА_4 виникла не з його вини, а з вини роботодавця.
Про те, що коштів які сплатив ОСОБА_4 , на думку представника, достатньо на утримання малолітнього сина, то враховуючи те, що дитина проживає з матір`ю, хворіє, потребує постійної реабілітації та посиленого догляду, можна стверджувати про недостатній розмір аліментів, які вони одержують, для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування. 
Вказані обставини також підтверджуються довідкою від 21.08.2025р., згідно якої ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФ та отримує допомогу при народженні дитини з 01.12.2022р. по 31.11.2025р. в розмірі 860грн. щомісячно.
Також перебуваючи на військовій службі ОСОБА_1 отримує заробітну плату, про що зазначено у відомостях з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 13.11.2025. Інших доходів ОСОБА_1 не отримує.
В той час, коли батько дитини ОСОБА_4 іншої сім`ї та інших утриманців немає, працездатний, оскільки працює та отримує заробітну плату, яка є значно більшою за заробітну плату ОСОБА_1 , що стверджується долученими до матеріалів справи відомостями про отримані доходи. Вказані обставини представником відповідача-позивача в судовому засіданні не були спростовані. 
В матеріалах справи також наявна інформація про те, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку та декількох земельних ділянок, є орендодавцем, що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04.08.2025р. 
Крім цього, як ствердила в судовому засіданні ОСОБА_1 , батько дитини ОСОБА_10 не бере участі у вихованні свого малолітнього сина та з цього приводу вона зверталася у службу у справах дітей. Відповідно до інформації служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради від 08.01.2025р. фахівцем служби в телефонному режимі громадянин ОСОБА_4 був попереджений про обов`язок зміни ставлення щодо виховання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення ним повноліття, оскільки останній повідомив, що з`явитися до служби у нього не має можливості, так як є військовослужбовцем та перебуває службі. Також, ОСОБА_4 пообіцяв, що надасть в електронному режимі пояснення та відповідні докази щодо виконання ним батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_11 , але так і не надав. Крім того, громадянин ОСОБА_4 жодного разу не звертався до органу опіки та піклування з заявами або клопотаннями щодо участі його у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно рішення виконкому Кутської селищної ради від 30.10.2025р. визначено способи участі батька ОСОБА_4 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_5 , врахувати те, що батьки малолітньої дитини військовослужбовці.
Проте, не зважаючи на вище вказане рішення, батько малолітнього сина жодного разу не провідав, що не заперечила в судовому засіданні і представник відповідача-позивача, посилаючись на те, що він перебуває на військовій службі.
Суд бере до уваги і ті обставини, що мати дитини ОСОБА_1 також проходить військову службу з 20.09.2019р. по даний час (довідка військової частини НОМЕР_2 від 27.03.2025р. №260), що свідчить про рівні умови батьків щодо працевлаштування -проходження військової служби, однак вихованням дитини займається виключно матір ОСОБА_1 , що стверджується і переписками в соціальних мережах батька ОСОБА_4 про відмову на побачення з сином. 
До матеріалів справи долучена довідка ТОВ Центру розвитку дитини «Веселка дитинства» від 30.07.2025р., згідно якої дитина ОСОБА_5 відвідує садочок Веселка Дитинства (ТОВ «Центр розвитку дитини Веселка дитинства»), з 14.08.2024року. Дитина завжди охайна, доглянута, відповідно одягнена до погодних умов. Матір дитини ретельно стежить за її гігієною та забезпечує всі необхідні  умови для її перебування у закладі. Проте дитина часто хворіє, через що нерідко пропускає заняття. За час перебування дитини в закладі активна, участь у вихованні та розвитку дитини помічена лише з боку матері. Мати самостійно привозить дитину в садок, забирає після занять, відвідує всі батьківські збори, взаємодіє з вихователями та оплачує навчання. Під час хвороби дитини мати бере на себе повну відповідальність за її лікування та реабілітацію.
Батько дитини жодного разу не брав участі в процесі супроводу дитини до закладу чи додому, не виявляв інтересу до її успіхів у навчанні та розвитку, а також не долучився до групового чату, де розмішується інформація про меню, розпорядок дня, фото та відеоматеріали з освітнього процесу. Протягом усього періоду відвідування садочку взаємодія батька з вихователями чи іншими працівниками закладу не зафіксована. Враховуючи ситуацію, рекомендується звернути увагу на необхідність активнішої участі батька у вихованні дитини. Залучення обох батьків до освітнього та виховного процесу сприятиме більш гармонійному розвитку дитини.
В судовому засіданні ОСОБА_1 доведено факт усунення відповідача-позивача протягом тривалого часу від виконання своїх батьківських обов`язків з утримання, догляду, лікування їхньої малолітньої дитини ОСОБА_6 , 2022р.н., який народився недоношеним та страждає на захворювання, які потребують перідичного лікування та реабілітації та частково від обов`язку матеріального забезпечення сім`ї, а виконання нею одноособово цього обов`язку, як матір`ю дитини, ставить її у більш невигідне матеріальне становище поряд із відповідачем – позивачем.
Згідно висновку експерта №СЕ-19/109-25/11336-АВ від 08.08.2025р. ринкова вартість представленого для дослідження автомобіля Volkswagen Passat», 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 станом на 23.06.2025р. з урахуванням особливостей його стану на вказаний момент часу , які можна було встановити авто товарознавчими методами становила 326461,94грн.
Суд бере до уваги і те, що вказаний автомобіль потребує ремонту, вартість якого визначена ПП «ВБ Авто Сервіс» від 18.08.2025р. на суму 154 820грн.
З цих підстав, враховуючи наведені обставини справи, зокрема те, що дійсна вартість майна на час розгляду справи відсутня, оскільки експертиза автомобіля проведена ще в серпні 2025року, виходячи зі стандартів чесності та добросовісності, доцільним є зменшення суми вартості автомобіля, встановленої висновком експерта на суму, яка визначена для ремонту вказаного транспортного засобу та взяти за основу вартість майна на суму 171 641,94грн., яку з врахуванням найкращих інтересів малолітнього сина ОСОБА_6 , 2022р.н. слід розділи на 1/3 частки, тобто з врахуванням частки малолітньої дитини.
Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, враховуючи наведені обставини, позовну заяву ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя слід задоволити, визнавши автомобіль марки Volkswagen Passat, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , припинити право власності ОСОБА_4 на вказаний транспортний засіб та визнати за ОСОБА_1 право власності на нього. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволити частково, та в порядку поділу спільного майна подружжя, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 в якості компенсації вартості транспортного засобу марки Volkswagen Passat, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 грошові кошти в розмірі 57 213,98 грн. 
На підставі наведеного ст..ст.60,70,163 СК України, ст..372ЦК України та керуючись ст.ст. 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в: 
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя – задоволити.
Визнати автомобіль марки Volkswagen Passat, 2013 року випуску, номер кузову НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_4 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . 
Припинити право власності ОСОБА_4 на автомобіль марки Volkswagen Passat, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 та визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки Volkswagen Passat, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 .
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя – задоволити частково.
В порядку поділу спільного майна подружжя, стягнути з ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_6 на користь ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_6 в якості компенсації вартості транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN», модель «PASSAT», 2013 року випуску, номер шасі: НОМЕР_7 , д.н.з. НОМЕР_4 , грошові кошти в розмірі 57 213 (п`ятдесят сім тисяч двісті тринадцять) гривень 98 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя        Р.М. Книщук