Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Харків 
29 червня 2026 р. справа № 520/12843/26  
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олексія Котеньова, розглянувши за правилами спрощеного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «База будівельних матеріалів «КУБ» (майдан Павлівський, буд. 6, оф. 301, м. Харків, 61003, код ЄДРПОУ 42389516) до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Антоновича, буд. 51, м. Київ, 03150, код ЄДРПОУ 39816845) про визнання протиправною та скасування постанови,-
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «База будівельних матеріалів «КУБ» звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 10.03.2026 №086191 у розмірі 17 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки прийнята за відсутності належного суб`єкта відповідальності та без встановлення всіх елементів складу правопорушення, передбаченого абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Позивач наголошує, що ТОВ «База будівельних матеріалів «КУБ» не є автомобільним перевізником у розумінні зазначеного Закону, а отже не може бути суб`єктом адміністративно-господарської відповідальності за інкриміноване порушення. На момент проведення рейдової перевірки транспортний засіб перебував у користуванні іншої особи на підставі договору позички, укладеного до дати перевірки, у зв`язку з чим позивач не здійснював перевезення та не був учасником спірних правовідносин. Також, позивач зазначає, що відповідачем не враховано фактичні обставини справи, зокрема мету використання транспортного засобу під час перевірки, та неправильно кваліфіковано дії як порушення вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі без виклику сторін.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким виклав свої заперечення проти позову, зазначивши, що під час проведення рейдової перевірки було виявлено порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, відсутність у водія обов`язкових документів, передбачених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а також відсутність даних щодо режиму праці та відпочинку, що підтверджується актом перевірки, у зв`язку з чим, на думку відповідача, постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу є законною та обґрунтованою, винесеною з дотриманням передбаченої процедури, а доводи позивача щодо відсутності статусу автомобільного перевізника та правових підстав для притягнення до відповідальності є безпідставними та спрямованими на уникнення відповідальності. Просить відмовити в задоволенні позову. 
Інші заяви по суті справи від учасників справи не надходили. 
Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд встановив такі обставини.
Судом установлено, що 23.01.2026 Управлінням державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті було складено Акт проведення рейдової перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № ОАР 064681 від 23.01.2026. 
Підставою для проведення рейдової перевірки стало здійснення контролю за дотриманням вимог законодавства про автомобільний транспорт під час перевезення вантажу автомобільною дорогою М-03. 
У ході перевірки державними інспекторами було зупинено транспортний засіб марки NISSAN NV400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який, за наявними даними, використовував зазначений транспортний засіб для здійснення перевезення вантажу. 
Під час перевірки встановлено відсутність у водія товарно-транспортної накладної встановленої форми на вантаж, а також роздруківки про роботу та відпочинок водія. 
Разом із тим, водій під час перевірки повідомив, що здійснював перевезення вантажу для власних потреб за власний рахунок, що було відображено в матеріалах перевірки. 
У зв`язку з виявленими обставинами державними інспекторами складено акт № ОАР 064681 від 23.01.2026 про проведення рейдової перевірки, з яким водій був ознайомлений. 
Надалі, 10.03.2026 при розгляді матеріалів справи позивачем було подано до Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті клопотання про закриття адміністративного провадження у зв`язку з відсутністю складу правопорушення. 
10.03.2026 Управлінням державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті було винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 086191, якою на ТОВ «База будівельних матеріалів «КУБ» накладено штраф у розмірі 17 000,00 грн у зв`язку з нібито порушенням вимог ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 цього Закону.
13.03.2026 ТОВ «База будівельних матеріалів «КУБ» подало скаргу до Державної служби України з безпеки на транспорті на зазначену постанову № 086191 від 10.03.2026, в якій просило скасувати її як протиправну та таку, що винесена без належного встановлення фактичних обставин справи та за відсутності складу правопорушення. 
26.03.2026 Державна служба України з безпеки на транспорті за результатами розгляду скарги прийняла рішення № 2085/3.3/15-26, яким залишила постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 086191 від 10.03.2026 без змін, а скаргу ТОВ «База будівельних матеріалів «КУБ» — без задоволення.
Не погоджуючись з постановою Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 10.03.2026 №086191 у розмірі 17000,00 грн, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Перевіряючи правомірність прийнятої постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу, суд зазначає таке.
Суд зазначає, що відносини між автомобільними перевізниками, органами виконавчої влади та іншими суб`єктами у сфері автомобільного транспорту регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт» (далі – Закон № 2344-III).
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 2344-III, основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного та ефективного перевезення пасажирів і вантажів.
Згідно з частиною дванадцятою статті 6 Закону № 2344-III, державному контролю підлягають усі транспортні засоби, що використовуються для автомобільних перевезень пасажирів і вантажів на території України.
Положення статті 60 Закону № 2344-III передбачають застосування адміністративно-господарських штрафів за порушення законодавства про автомобільний транспорт, які за своєю правовою природою є заходами відповідальності суб`єктів господарювання у сфері господарської діяльності.
Відповідно до статті 34 Закону № 2344-III, автомобільний перевізник зобов`язаний дотримуватися вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту.
Згідно зі статтею 48 Закону № 2344-III, автомобільні перевізники та водії під час здійснення вантажних перевезень повинні мати і пред`являти документи, на підставі яких виконується перевезення, зокрема товарно-транспортну накладну або інший передбачений законодавством документ на вантаж.
Частиною другою статті 49 Закону № 2344-III встановлено обов`язок водія мати при собі та пред`являти для перевірки документи, передбачені законодавством для здійснення відповідних перевезень.
Таким чином, законодавством встановлено обов`язок забезпечення наявності необхідних документів для здійснення вантажних перевезень, а їх відсутність під час здійснення перевезення є порушенням вимог статті 48 Закону № 2344-III.
Крім того, відповідно до пунктів 11.1, 11.2 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, яка оформлюється незалежно від умов оплати за перевезення.
Суд звертає увагу, що матеріалами справи підтверджується факт відсутності у водія під час перевірки товарно-транспортної накладної або іншого належного документа на вантаж, що прямо зафіксовано в акті рейдової перевірки № ОАР 064681 від 23.01.2026.
Вказані обставини також узгоджуються з поясненнями, наданими водієм під час проведення перевірки, відповідно до яких відповідні документи на вантаж у момент зупинки транспортного засобу відсутні.
За таких обставин суд доходить висновку, що доводи позивача про відсутність порушення вимог статті 48 Закону № 2344-III є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Щодо доводів позивача про відсутність порушення у частині ненадання даних щодо режиму праці та відпочинку водія, суд зазначає таке.
Матеріалами справи встановлено, що під час проведення рейдової перевірки 23.01.2026 водієм транспортного засобу не було пред`явлено посадовим особам Укртрансбезпеки картку водія, індивідуальну контрольну книжку або інший документ, що підтверджує дотримання режиму праці та відпочинку водія, як це передбачено вимогами законодавства про автомобільний транспорт.
Суд звертає увагу, що відповідно до статті 49 Закону України «Про автомобільний транспорт» водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема, мати при собі та пред`являти для перевірки уповноваженим особам документи, передбачені законодавством, а також дотримуватися встановленого режиму праці та відпочинку. 
Аналогічні вимоги випливають із положень статті 48 цього Закону, якими визначено перелік обов`язкових документів для здійснення перевезень.
Відповідно до частини восьмої статті 53 Закону №2344-III водії транспортних засобів, що належать резидентам або нерезидентам України, зобов`язані допускати до перевірки тахографів посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, надавати їм реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв - тахокарти, а також, у разі якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздруковувати на паперовому носії інформацію про роботу та відпочинок водіїв.
Суд зазначає, що ведення обліку режиму праці та відпочинку водія є елементом забезпечення безпеки дорожнього руху та належної організації перевезень, а тому наявність відповідних документів або даних (у паперовій чи електронній формі) є обов`язковою умовою допуску до виконання перевезення.
Суд враховує, що відсутність картки водія або іншого документа, який підтверджує облік режиму праці та відпочинку, підтверджується безпосередньо матеріалами рейдової перевірки та не спростована позивачем належними доказами.
Доводи позивача про те, що зазначений документ не є обов`язковим у конкретній ситуації, суд відхиляє, оскільки обов`язок його наявності та пред`явлення встановлений спеціальним законодавством і не ставиться у залежність від внутрішніх домовленостей між суб`єктами господарювання щодо використання транспортного засобу.
За таких обставин суд доходить висновку, що відсутність у водія документів щодо режиму праці та відпочинку є самостійним складом порушення вимог статей 48, 49 Закону України «Про автомобільний транспорт» та підтверджує правомірність висновків відповідача, викладених в оскаржуваній постанові.
Щодо доводів позивача про те, що на момент проведення рейдової перевірки 23.01.2026 транспортний засіб NISSAN NV400, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вибув з володіння та користування ТОВ «База будівельних матеріалів «КУБ» на підставі договору позички транспортного засобу від 19.01.2026 та перебував у фактичному користуванні фізичної особи ОСОБА_1 для власних потреб, суд зазначає таке.
На підтвердження вказаних обставин позивачем надано копію договору позички транспортного засобу від 19.01.2026, яким передбачено безоплатну передачу спірного транспортного засобу у користування фізичній особі для цілей, не пов`язаних із господарською діяльністю позивача.
Разом із тим судом установлено, що під час проведення рейдової перевірки 23.01.2026 водій транспортного засобу ОСОБА_1 не надав посадовим особам Укртрансбезпеки документів, які б однозначно підтверджували зміну автомобільного перевізника або виключення участі позивача як суб`єкта господарювання у здійсненні перевезення, що мало місце на момент перевірки.
Суд звертає увагу, що відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник — це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів або вантажів транспортними засобами. Визначальним критерієм є фактичне здійснення перевезення у сфері господарської діяльності або за рахунок власних коштів, а не лише формальне оформлення цивільно-правових договорів щодо транспортного засобу.
Водночас суд зазначає, що для цілей застосування адміністративно-господарської відповідальності за статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» вирішальним є встановлення саме суб`єкта, який фактично здійснює перевезення на момент виявлення порушення та виступає учасником транспортного процесу, а не лише формального власника або користувача транспортного засобу за реєстраційними чи договірними даними.
У цьому контексті суд враховує, що положення статей 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» покладають обов`язки щодо наявності та пред`явлення документів саме на автомобільного перевізника та водія, який виконує перевезення, а отже визначення особи перевізника здійснюється з урахуванням фактичних обставин виконання перевезення.
Крім того, суд виходить з того, що сам по собі договір позички транспортного засобу, укладений між позивачем та фізичною особою, не є безумовним доказом вибуття позивача із правовідносин перевезення, оскільки не містить підтвердження фактичного припинення використання транспортного засобу у сфері господарської діяльності та не спростовує даних, встановлених під час рейдової перевірки.
Так, матеріалами справи підтверджується, що під час перевірки 23.01.2026 у водія були відсутні документи, передбачені статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», зокрема товарно-транспортна накладна та інші обов`язкові документи, що мають бути у водія під час здійснення вантажних перевезень.
Відповідальність, передбачена абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовується до автомобільного перевізника за здійснення перевезень без оформлення документів, визначених статтею 48 цього Закону, а отже ключовим є встановлення факту здійснення перевезення у сфері дії зазначеного Закону та участі відповідного суб`єкта господарювання у такому перевезенні.
За таких обставин суд доходить висновку, що доводи позивача щодо відсутності у нього статусу автомобільного перевізника не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, а оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. 
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «База будівельних матеріалів «КУБ» (майдан Павлівський, буд. 6, оф. 301, м. Харків, 61003, код ЄДРПОУ 42389516) до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Антоновича, буд. 51, м. Київ, 03150, код ЄДРПОУ 39816845) про визнання протиправною та скасування постанови.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення у повному обсязі виготовлено 29 червня 2026 року. 

Суддя Олексій КОТЕНЬОВ