Справа № 305/1528/17

П О С Т А Н О В А
Іменем України

11 червня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Фазикош Г.В., Джуга С.Д.
за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 17 лютого 2022 року, ухвалене головуючим суддею Ємчук В.Е. у справі за позовом ОСОБА_1 до Ясінянської селищної ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину – доручення на дарування земельної ділянки та договору дарування земельної ділянки недійсними

встановив:

У жовтні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася з позовом до Ясінянської селищної ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання доручення на дарування земельної ділянки та договору дарування земельної ділянки недійсними.
Позов мотивує тим, що довіреність та договір дарування земельної ділянки не відповідають вимогам норм чинного законодавства на час здійснення правочину, зокрема ст.65 ЦК УРСР в редакції від 18.07.1963 року та іншим нормам чинного законодавства України. В рішенні Рахівського районного суду від 27.05.2013 по справі №709/688/2011 зазначено підставу про визнання довіреності та договору дарування земельної ділянки недійсними у зв`язку з фальсифікацією довіреності, оскільки підпис ОСОБА_4 зроблений не ним, а також те, що доручення на дарування земельної ділянки було укладено без вільного волевиявлення ОСОБА_5 та не відповідало її внутрішній волі, а звідси, вона не підписувала доручення на дарування земельної ділянки, а тому вважали, що укладений на підставі вищезгаданого недійсного доручення є і недійсним договір дарування земельної ділянки. 
Із змісту доручення від 19.02.2003 року вбачається, що доручення оформлено та посвідчено секретарем Квасівської сільської ради народних депутатів Харбака О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №05 та стягнуто державне мито 0,34 грн. Аналізуючи зміст доручення від 19.02.2003 та його оформлення позивач прийшов до висновку, що доручення не відповідає положенням ст.65 ЦК УРСР. Доручення нотаріально не посвідчено, його назва не відповідає назві, яка зазначена в ст.65 ЦК УРСР. 
Так, пізніше була прийнята Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №25/5 від 25.08.1994 нотаріально посвідчені заповіти, довіреності, заяви та інші документи підписуються у присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальну дію. 
Договір дарування земельної ділянки від 27.02.2003 не відповідає вимогам ст.244 ЦК УРСР щодо реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Також зазначає, що поважною причиною пропуску звернення до суду з інших підстав є тривалі судові справи з предмету позову, які зазначені у рішеннях Рахівського районного суду та апеляційного суду Закарпатської області. 

Рішенням Рахівського районного суду від 17 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Суд мотивував своє рішення тим, що на момент вчинення правочину, тобто оформлення доручення діяли старі норми цивільного кодексу УРСР, а в даних нормах, в разі відсутності нотаріуса, посвідченням документів займалися, зокрема секретарі сільських рад, а назва довіреність чи доручення не змінює волевиявлення особи, яка підписала таке.
Оскільки суд визнав договір доручення правомірним, то підстав для скасування договору дарування немає. Щодо позовної давності зазначає, що така розглядається тільки у разі, коли є підстави для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Підлуський В.Д. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити повністю.
Вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення, яке є незаконне та необґрунтоване, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В своїх доводах посилається на те, що доручення на дарування земельної ділянки та договір дарування земельної ділянки не відповідають нормам чинного на момент здійснення правочину ЦК УРСР. 
Вважає, що оскільки доручення не посвідчене нотаріально та його назва не відповідає положенням ст. 65 ЦК УРСР, то таке є недійсним. Також у дорученні не зазначено анкетних даних осіб, зокрема: паспортних даних, ідентифікаційного номеру, не має посилання на норми матеріального права, тощо.
На думку ОСОБА_6 , договір дарування не відповідає ст. 244 ЦК УРСР, зокрема не зазначено: анкетних даних осіб, чи оглядалась земельна ділянка обдаровуваним, чи є недоліки в такої, чи немає претензії до якості земельної ділянки, тощо. Зазначає, що спадкову справу, яка стосується договору дарування витребувано судом не було, хоча такі клопотання заявлялися.
Також апелянт висловив сумніви у неупередженості судді, оскільки така не здійснила всіх необхідних дій для всебічного та неупередженого розгляду справи.

У дане судове засідання з`явився лише адвокат Тричинець Н.П., яка діє в інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .
Позивачка ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась і не подала суду заяву про відкладення судового засідання. Але при цьому повідомлена про дату, час і місце судового засідання за допомогою судової повістки, яку отримала 26.05.2026 року, що доводиться рекомендованим повідомлення про вручення судової повістки за трек-номером R 068081311084. Також адвокати Вардзєлова О.В., Підлуський В.Д., які діють в інтересах ОСОБА_6 повідомлені апеляційним судом в їх електронні кабінети про дату, час і місце судового засідання, що доводиться довідками від 08.04.2026 року. Заяв про відкладення розгляду справи не подавали до суду.
Ясінянська селищна рада та державний нотаріус Рахівської державної нотаріальної контори Пріц О.І. повідомлені апеляційним судом в їх електронні кабінети про дату, час і місце судового засідання, що доводиться довідками від 08.04.2026 року. Заяв про відкладення розгляду справи не подавали до суду.
Оскільки матеріалів справи достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, то за цих обставин у колегії суддів наявні підстави для розгляду справи по суті на підставі вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, бо неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така не підлягає задоволенню, за наступних підстав.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Та ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що безпідставними є доводи позивачки з приводу того, що посвідчення оспорюваного правочину - доручення від 19 лютого 2003 року секретарем Квасівської сільської ради здійснено всупереч, тому, що таке повинно було бути посвідчено нотаріусом та дане доручення не відповідає назві визначеній у ст. 65 ЦК УРСР 1963 року, оскільки положеннями Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, передбачалось вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, у населених пунктах, де немає нотаріусів, та посадові особи виконавчих комітетів вчиняють такі нотаріальні дії, посвідчують довіреність. При цьому називання довіреності ”дорученням“ не є підставою для визнання недійсним даного правочину в цілому, оскільки така назва не змінює волевиявлення ОСОБА_5 . Позаяк вимога про визнання недійсним договору дарування є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним правочину - доручення то задоволенню не підлягає і така позовна вимога.
Із зазначеними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду, зважуючи на наступні мотиви.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що 19 лютого 2003 року секретарем Квасівської сільської ради, на сьогодні правонаступником якої є Ясінянська селищна рада, Рахівського району, Закарпатської області, було посвідчено доручення, відповідно до якого ОСОБА_5 , нині померла – ІНФОРМАЦІЯ_1 , уповноважила ОСОБА_7 (зараз прізвище змінено внаслідок укладення шлюбу на ОСОБА_8 , копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 25 січня 2011 року) подарувати належну їй на праві приватної власності земельну ділянку гр. ОСОБА_9 . Також уповноважила ОСОБА_7 представляти її інтереси у взаємовідносинах з усіма без винятку установами та органами з питань пов`язаних із укладенням та належним оформленням договору дарування. 
Дане доручення посвідчено секретарем Квасівської сільської ради народних депутатів, а за неписьменну ОСОБА_5 на її прохання та в її присутності його підписав ОСОБА_4 .. 
При цьому ОСОБА_6 вже оскаржувалося вказане доручення, де рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.05.2013 року у справі №709/688/2011, яке набрало законної сили 17 липня 2013 року, у задоволенні збільшених позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , управління держземагенства у Рахівському районі, Квасівської сільської ради Рахівського району, третя особа без самостійних вимог: Рахівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним доручення на дарування земельної ділянки, посвідченого Квасівською сільською радою 19.02.2003 року та зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №05 від імені ОСОБА_5 на ОСОБА_7 , визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 27.02.2003 року, посвідченого Рахівським державним нотаріусом Пріц О.І. в реєстрі за № 411, визнання незаконним Державного акту про право власності на земельну ділянку від 19.10.2007 року серії ЯД № 535678, визнання незаконним та скасування рішення №238 IX сесії V скликання Квасівської сільської ради від 04.09.2007 року про погодження меж по сусідньому землекористуванню, відмовлено в цілому. Та ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 липня 2013 року дане рішення Рахівського районного суду залишено без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка стверджувала, що оспорювана довіреність від 19 лютого 2003 року, як і укладений на її підставі договір дарування земельної ділянки від 27 лютого 2003 року, є недійсними, оскільки зміст доручення від 19.02.2003 року та його оформлення не відповідає положенням ст.65 ЦК УРСР. Доручення нотаріально не посвідчено, його назва не відповідає назві, яка зазначена в ст.65 ЦК УРСР, а Квасівська сільська рада на той час не мала права посвідчувати довіреності на укладення угод. За цих обставин недійсним є і Договір дарування земельної ділянки від 27 лютого 2003 року який зареєстровано за № 411 та посвідчено нотаріусом Рахівської нотаріальної контори Пріц О.І. 
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
При вирішенні спору про визнання правочинів недійсними суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог має зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. 
Статтею 41 ЦК УРСР, який діяв на час посвідчення спірної довіреності, передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, у тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК УРСР).
Частиною другою статті 62 ЦК УРСР передбачено, що угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють. 
Довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, а також на вчинення дій щодо державних, кооперативних та інших громадських організацій повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності (частина перша статті 65 ЦК Української РСР).
Відповідно до частини другої статті 37 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон України № 3425-XII) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти; посвідчують доручення; засвідчують вірність копій документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах. 
Згідно з підпунктом 5 пункту б) частини першої статті 38 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон України № 280/97-ВР) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).
Відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (втратила чинність 02 грудня 2011 року), нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.
Зазначені норми закону передбачали повноваження посадових осіб виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів тих населених пунктів, де немає нотаріусів, посвідчувати доручення. 
Установлено, що оспорювана довіреність була посвідчена 19 лютого 2003 року в селі Кваси Рахівського району Закарпатської області, секретарем сільської ради Харбака Оленою Юріївною. Жодних доказів, що станом на 19 лютого 2003 року в цьому населеному пункті був нотаріус, матеріали справи не містять, і колегія суддів такої обставини не встановила. Крім цього, колегія суддів наголошує на тім, що 30 січня 2003 року цей самий секретар Квасівської сільської ради посвідчував Заповіт від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_9 . 
Отже на час посвідчення спірної довіреності законодавство України не містило заборони на посвідчення посадовою особою органу місцевого самоврядування довіреностей на право розпорядження нерухомим майном. Така заборона введена Законами України від 03 березня 2009 року № 1054-VI «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» та № 1055-VI «Про внесення зміни до статті 245 ЦК України щодо повноважень посадових осіб органів місцевого самоврядування по вчиненню дій, прирівняних до нотаріальних», які набрали чинності 28 березня 2009 року і, відповідно, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Законом України № 3425-XII в частині другій статті 37 передбачено, що посадові особи виконавчих комітетів сільських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: … посвідчують доручення. Також у Розділі ІІІ Глави 1 пункти 26, 41 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 зазначено, що посвідчуються нотаріально доручення.
Дослідивши зміст Доручення на дарування земельної ділянки від 19 лютого 2003 року колегія суддів встановила, що таким ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_10 діяти від її імені на вчинення останньою договору дарування земельної ділянки обдарованій ОСОБА_9 , т.3 а.с. 89. Відтак, дане доручення відповідає усім ознакам довіреності та сама назва такого не змінює і не підміняє собою тих повноважень, які викладені у змісті такого письмового документу, який нотаріально посвідчено.
А звідси, відсутні підстави стверджувати, що оспорюване доручення не відповідає вимогам статті 65 ЦК УРСР на що покликалась позивачка. 

Щодо укладеного договору дарування земельної ділянки колегія суддів зазначає таке.
За приписами частин першої, другої статті 243 ЦК УРСР значиться, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
Частинами першою, третьою 243 ЦК УРСР визначено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей — на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.
Згідно статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. 
27 лютого 2003 року між ОСОБА_7 , яка діяла від імені ОСОБА_5 (даруватель) та ОСОБА_9 (обдарована) укладено договір Дарування земельної ділянки площею 0,15 гектара, який нотаріально посвідчено Рахівською державною нотаріальною конторою в особі нотаріуса Пріц О.І. та зареєстровано в реєстрі за № 411, т.3, а.с. 88. На підставі заяви ОСОБА_9 від 11.06.2007 року нотаріусом Пріц О.І. Рахівської державної нотаріальної контори внесено виправлення у текст договір Дарування земельної ділянки площею 0,15 гектара від 27.02.2003 року замість ”для обслуговування житлового будинку“ виправлено на «для ведення особистого підсобного господарства», т.3 а.с. 88, 93. 
У статті 48 ЦК УРСР зазначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі — відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Договір Дарування земельної ділянки площею 0,15 гектара від 27.02.2003 року укладено в письмовій формі та нотаріально посвідчено. Позивачка просить визнати недійсним даний договір дарування з посиланням на ту обставину, що такий не зареєстровано ОСОБА_9 у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. 
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом яке видано Державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Пріц О.І. на користь спадкоємця ОСОБА_3 , остання є власником земельної ділянки земельної ділянки площею 0,15 гектара, яка зареєстрована в Квасівській сільській раді.
Крім цього, Глава 3. ”УГОДИ“ ЦК УРСР не містить підстав для визнання правочину недійсним у зв`язку із тим, що такий не зареєстровано у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. 
Зазначене спростовує дану вимогу позивачки і така не підлягає задоволенню.

Щодо висловлення позивачкою сумнівів у неупередженості головуючого судді Ємчук В.Е.
Заявляючи головуючому судді Ємчук В.Е. відвід позивачка вважала, що позаяк під час підготовчого засідання не виконано усіх процесуальних дій передбачених статтею 197 ЦПК України, у тому числі й відхилення клопотань про витребування нових доказів з нотаріальної контори та сільської ради то зазначене на її думку призвело до виникнення у неї сумнівів щодо неупередженості судді Ємчука.
Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 02.11.2018 року відмовлено у задоволенні заявлених клопотань з тих підстав, що заявляючи такі клопотання представник позивачки не зазначив причин з яких такі докази не були ним подані суду та не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що позивачем здійснено усіх можливих дій на отримання заявлених доказів.
Відповідно до частин 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно частини 1, 2 статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено:
1) який доказ витребовується;
2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;
3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;
4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Дослідивши з даних обставин матеріали справи, колегія суддів встановила, що 23.11.2017 року адвокат Підлуський В.Д. подав суду клопотання під №№ 1, 2 в яких просив суд витребувати з нотаріальної контори нотаріальну справу, яка стосується укладення договору дарування земельної ділянки від 27.02.2003 року та від Квасівської сільської ради для огляду журнал вчинення нотаріальних дій за 2003 рік з рішенням по виконанню обов`язків з вчинення нотаріальних дій. Такі клопотання були мотивовані тим, що в отриманні таких є складнощі.
Проте у відповідності до приписів пункту 4 частини 2 статті 84 ЦПК України, адвокат Підлуський В.Д. не надав суду доказів на ствердження тієї обставини, що він самостійно вживав заходів для отримання цих доказів, та докази відмови йому в наданні таких доказів чи докази причин неможливості самостійного отримання таких доказів.
Тож за відсутності таких доказів суд і відмовив у задоволенні заявлених клопотань.
Відповідно до положень частини 4 статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Відтак, розглянувши заяву про відвід судді Ємчука В.Е. ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 11.01.2019 року внаслідок необґрунтованості заявленого відводу зупинено провадження у справі, а заяву відповідно до частини 3 статті 40 ЦПК України передано на вирішення судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною 1 статті 33 цього Кодексу. А такому судді не може бути заявлений відвід.
Розглянувши поданий відвід, ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 22.01.2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про відвід судді Ємчука В.Е.
Зазначене не доводить доводів позивача про те, що вчинення суддею Ємчук В.Е. певних процесуальних дій свідчить про його упередженість під час розгляду даної справи. Крім цього, такі процесуальні дії головуючого судді не призвели до ухвалення помилкового судового рішення.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України). 
З огляду на викладене правомірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсною довіреності на тій підставі, що секретар Квасівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області не мала повноважень на її посвідчення та відповідно і укладеного договору дарування земельної ділянки.

Що стосується заявленої відповідачами вимоги про застосування положень частини 4 статті 267 ЦК України щодо спливу строків позовної давності то враховуючи те, що право позивачки за захистом якого звернулась до суду не порушено і суд першої інстанції відмовив у заявленому позову через безпідставність та необґрунтованість такого, тому позовна давність у даному спорі не застосовується.
А враховуючи те що інших доводів, які б давали підставу для висновків, що рішення суду першої інстанції ухвалене в супереч вимог норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не містить, то звідси, слід визнати, що така скарга є не обґрунтованою у спірних правовідносинах.
Водночас, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява N 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
А звідси, доводи апеляційної скарги у спірних правовідносинах не являються тими обставинами, які б слугували підставою для колегії суддів стосовно задоволення заявлених позовних вимог, та не впливають на правові висновки у спірних правовідносинах і не спростовують викладеного вище.

Зважуючи на встановлені обставин справи у сукупності з вимогами статті 81 ЦПК України, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 недоведено підстав заявлених вимог, тому у задоволенні таких позовних вимог, суд першої інстанції відмовив правомірно з підстав та мотивів вище викладених.
Відтак, наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни рішення суду, та висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити на підставі приписів статті 375 ЦПК України, а рішення місцевого суду залишити без змін. 

Враховуючи вищенаведене та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 17 лютого 2022 року, залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 22 червня 2026 року.

Головуючий :
Судді :