ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.07.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/105/26	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Кобецької С.М., секретаря судового засідання Поліводи С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ельпласт-Львів" 
до відповідача: Приватного підприємства "Роса-ІФ" 
про стягнення заборгованості в сумі 850 577,02 грн, з них: 641 503,68 грн - основний борг, 128 300,73 грн - штраф, 6274,43 грн - 3% річних, 9662,37 грн - інфляційні, 64 835,81 грн - пеня

за участю:
від позивача: Данілін Сергій Володимирович, 

ВСТАНОВИВ:Товариство з обмеженою відповідальністю "Ельпласт-Львів"звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Приватного підприємства "Роса-ІФ" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 850 577,02 грн, з них: 641 503,68 грн - основний борг, 128 300,73 грн - штраф, 6274,43 грн - 3% річних, 9662,37 грн - інфляційні, 64 835,81 грн - пеня.

Представник позивача , позовну вимогу обгрунтовував неналежним виконанням Приватним підприємством "РОСА-ІФ" зобов`язань щодо повної оплати за поставлений товар за договором купівлі-продажу № 120325/006 від 12.03.2025.
Відповідач в судові засідання не з`являвся, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання відповідача за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Правом на подання відзиву не скористався.
Одночасно, суд звертає увагу, на розумність строків розгляду справи судом, що є основним із принципів господарського судочинства, передбачений ст.2 ГПК України.Стаття 6 Конвенції про захистправ людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку; розумним вважається строк,що є обєктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на викладене та беручи до уваги: - приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду спору впродовж розумного строку; - норми частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника; - те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а його явка не визнавалась судом обов`язковою; - те, що у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті - спір вирішується у відсутності представника відповідача за наявними матеріалами у справі доказами .

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представника позивача , дослідивши та об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає за правильне в задоволенні позову відмовити.

Фактичні обставини справи вказують на те , що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ельпласт-Львів", як продавцем та Приватним підприємством "РОСА-ІФ", як покупцем - 12.03.2025 укладено договір купівлі-продажу № 120325/006 .
Згідно з умовами договору: - продавець зобов`язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти товар на умовах цього договору та оплатити його вартість ( п. 1.1) ; - порядок оплати: 100% попередня оплата (аванс) на р/р продавця за ту кількість товару, яку планує придбати покупець. Продавець має право відтермінувати оплату за товар терміном на чотирнадцять календарних днів із дня поставки товару(п. 3.1); - за недотримання покупцем вимог п. 3.1. Договору щодо строку оплати за товар, він зобов`язується сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, при цьому Сторони домовились, що пеня яка передбачена цим пунктом договору нараховується без обмеження будь-яким строком давності, але в будь-якому випадку не більше, як за три роки із дня коли настало право на її нарахування (п. 8.1); - у разі прострочення оплати за товар більше двох місяців Покупець оплачує на користь продавця, понад суму пені та інших нарахувань (інфляційних, річних і збитків) - штраф в розмірі 20 % від ціни договору або за вибором продавця, від вартості відпущеного, але неоплаченого товару (п. 10.3) .
На виконання умов договору позивач поставив, а покупець ПП "РОСА-ІФ" прийняв товар згідно видатковими накладними та виставленими рахунками на оплату:
видаткова накладна № 724 від 19.03.2025 на суму 14 024,88 грн (рахунок № 1306 від 18.03.2025);
видаткова накладна № 725 від 19.03.2025 на суму 119 680,80 грн (рахунок № 1305 від 18.03.2025);
видаткова накладна № 726 від 19.03.2025 на суму 223 784,06 грн (рахунок № 1281 від 17.03.2025);
видаткова накладна № 948 від 04.04.2025 на суму 730 778,60 грн;
видаткова накладна № 952 від 04.04.2025 на суму 13 437,51 грн;
видаткова накладна № 958 від 07.04.2025 на суму 479 954,51 грн;
видаткова накладна № 1602 від 27.05.2025 на суму 137 596,03 грн (рахунок № 2675 від 26.05.2025);
видаткова накладна № 1846 від 12.06.2025 на суму 114 821,62 грн (рахунок № 2982 від 10.06.2025);
видаткова накладна № 1847 від 12.06.2025 на суму 78 400,02 грн (рахунок № 2983 від 10.06.2025);
видаткова накладна № 1848 від 12.06.2025 на суму 328 542,17 грн (рахунок № 2979 від 10.06.2025);
видаткова накладна № 1866 від 12.06.2025 на суму 3 121,20 грн (рахунок № 2979 від 10.06.2025);
видаткова накладна № 2802 від 07.08.2025 на суму 72 780,86 грн (рахунок № 4329 від 06.08.2025);
видаткова накладна № 2804 від 07.08.2025 на суму 102 300,00 грн (рахунок № 4329 від 06.08.2025);
видаткова накладна № 3418 від 17.09.2025 на суму 205 250,88 грн (рахунок № 5070 від 11.09.2025);
видаткова накладна № 3419 від 17.09.2025 на суму 4 406,40 грн (рахунок № 5124 від 15.09.2025);
видаткова накладна № 3496 від 19.09.2025 на суму 4 743,00 грн;
видаткова накладна № 3671 від 01.10.2025 на суму 111 003,84 грн.
ПП "РОСА-ІФ" за отриманий товар розрахувалось частково, не оплачено товар на суму 641 503,68 грн.
Позивачем, за прострочення оплати товару, нараховано 128 300,73 грн - штрафу, 6274,43 грн - 3% річних, 9662,37 грн - інфляційних втрат , 64 835,81 грн - пені.

Водночас , судом встановлено , що в провадженні господарського суду Івано-Франківської області перебувала справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ельпласт-Львів" з аналогічним предметом спору, а саме стягнення з Ткачука Юрія Петровича (директор) 641 503,68 грн - заборгованості за договором купівлі-продажу № 120325/006 від 12.03.2025 (основний борг), 9 662,37 грн - інфляційних втрат, 6 274,43 грн - 3 % річних, 64 835,81 грн - пені, 128 300,73 грн - штрафу, з участю третьої особи Приватного підприємства "Роса-ІФ" . Рішенням суду позов задоволено частково , стягнено з Ткачука Юрія Петровича (директор ПП Роса -ІФ) на користь позивача 641 503,68 грн - борг за отриманий товар, 9 662,37 грн - інфляційних втрат, 6 274,43 грн - 3 % річних, 64 835,81 грн - пеня, 64 150,37 грн - штраф (20 % від суми боргу за договором купівлі- продажу) . Часткове задоволення позову стосувалось стягнення штрафу за договором купівлі -продажу у сумі 128 300,73 грн , який судом зменшено на 50% , а задоволено 64 150, 37 грн .

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частинами 1, 2 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою, як одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (частина перша статті 546 ЦК України).
Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 547 ЦК України).
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).
Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

В справі № 909/128/26 судом взято до уваги те , що ОСОБА_1 (директор ПП Роса -ІФ) виступив поручителем виконання грошових зобов`язань ПП "РОСА-ІФ" на підставі договорів поруки від 15.09.2025 та від 03.10.2025, а позивач -Товариство з обмеженою відповідальністю "Ельпласт-Львів" заявив вимогу до поручителя.
За таких обставин , враховуючи те , що позивач стягнув всю суму заборгованості ( в тому числі і неустойку, річні, інфляційні) за договором купівлі-продажу № 120325/006 від 12.03.2025 з поручителя - ОСОБА_1 (директора ПП"РОСА-ІФ") рішенням господарського суду Івано-Франківської області суду від 14.04.2026, яке набрало законної сили 14.05.2026 , що підтвердив в судовому засіданні представник позивача, то повторне стягнення з покупця - юридичної особи в цьому випадку ПП" Роса -ІФ" - не допускається , адже продавець не може двічі отримати ту саму суму заборгованості , як і не може двічі стягнути один і той самий борг.
Разом з тим , у поручителя може виникнути право вимагати від юридичної особи відшкодування сплачених коштів.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:- письмовими, речовими і електронними доказами;
- висновками експертів;- показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясовано усі питання, винесені на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Судові витрати повязані з розглядом справи , у разі відмови в позові покладаються на позивача ( п.2 ч.4 ст129 ГПК України).
Керуючись ст. 2, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено 01.07.2026

Суддя С.М.Кобецька