ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 603/499/25	Головуючий у 1-й інстанції Гудкова Ю. Г. 	
Провадження № 22-ц/817/655/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
секретар - Дідух М.Є. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Тернового Руслана Богдановича на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 24 лютого 2026 року, ухвалене суддею Гудковою Ю.Г. у цивільній справі №603/499/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області — Садівський Микола Артурович, про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, скасування записів про реєстрацію права власності на нерухоме майно та визнання права власності, 
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсними видані відповідачці ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 квітня 2025 року, серія та номер 449, на земельну ділянку площею 1,1056 га, кадастровий номер 6124281200:01:001:0395, та серія і номер 450, на земельну ділянку площею 0,0952 га, кадастровий номер 6124281200:01:001:1005; скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 26 квітня 2025 року про реєстрацію за відповідачкою права власності на ці земельні ділянки; визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку кожної із зазначених земельних ділянок.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 був чоловіком ОСОБА_2 
ОСОБА_1 є матір”ю ОСОБА_3 
ОСОБА_3 27 липня 2023 року був призваний на військову службу під час загальної мобілізації та проходив військову службу у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 .
Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 березня 2025 року у справі № 608/116/25 за заявою ОСОБА_1 встановлено факт смерті ОСОБА_3 , військовослужбовця Збройних Сил України, який загинув поблизу населеного пункту Роботине Запорізької області під час проходження військової служби та ведення бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, захисту Батьківщини, територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.
8 травня 2025 року, дізнавшись про звернення ОСОБА_1 до приватного нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, ОСОБА_2 у встановлений законом строк також подала приватному нотаріусу Садівському М.А. заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка.
Разом з тим, нотаріус не видав їй свідоцтва про право на спадщину, натомість повідомив, що 26 квітня 2025 року вже видав ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом: серія та номер 449 — на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,1056 га, кадастровий номер 6124281200:01:001:0395, та серія і номер 450 — на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,0952 га, кадастровий номер 6124281200:01:001:1005.
Право власності на зазначені земельні ділянки зареєстровано за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в порядку спадкування.
Вважає, що видача ОСОБА_1 свідоцтв про право на спадщину є незаконною та порушує її права як дружини померлого і спадкоємця першої черги за законом, оскільки нотаріус не врахував її право на спадкування після смерті чоловіка та видав відповідачці свідоцтва до спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини.
Крім цього, спадкова справа була відкрита приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області, хоча, відповідно до витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, останнім місцем реєстрації ОСОБА_3 була адреса: АДРЕСА_1 .
Зважаючи на вищенаведене, ОСОБА_2 просила позов задовольнити.
Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 24 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 449, посвідчене 26.04.2025 року приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Садівським М. А., видане на спадкове майно – земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,1056 га з кадастровим номером 6124281200:01:001:0395.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 450, посвідчене 26.04.2025 року приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Садівським М. А., видане на спадкове майно – земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,0952 га з кадастровим номером 6124281200:01:001:1005.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 968,96 грн сплаченого судового збору, а також 6666,67 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Терновий Р.Б. просить рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 24 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. 
Вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, оскільки суд не надав належної оцінки обставинам щодо фіктивності шлюбу, зареєстрованого 19 березня 2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , на підставі якого позивачка обґрунтовує своє право на спадкування після смерті ОСОБА_3 .
Зазначає, що 03 лютого 2026 року було подано клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 02 лютого 2026 року відкрито провадження у справі № 603/9/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області Садівський М.А., Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання шлюбу недійсним та застосування наслідків недійсності.
Вказує, що у справі №603/9/26 ОСОБА_1 просить визнати недійсним шлюб, зареєстрований 19 березня 2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , актовий запис № 331, а також визнати ОСОБА_2 такою, що не має права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на підставі частини четвертої статті 1224 ЦК України.
Між справами №603/499/25 та №603/9/26 існує тісний матеріально-правовий зв`язок, оскільки встановлення у справі № 603/9/26 обставин щодо недійсності шлюбу та відсутності у ОСОБА_2 права на спадкування матиме преюдиційне значення для вирішення цієї справи. У разі усунення ОСОБА_2 від права на спадкування вона буде позбавлена права звертатися з вимогами про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, виданих відповідачці.
Вважає, що за таких обставин суд першої інстанції був зобов`язаний зупинити провадження у справі №603/499/25 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №603/9/26, однак безпідставно відмовив у задоволенні відповідного клопотання.
Крім цього, представник позивачки, звертаючись із клопотанням про стягнення витрат на правничу допомогу, не надав доказів надсилання такого клопотання з додатками відповідачці. У зв`язку з цим, суд першої інстанції не мав підстав брати до уваги докази на підтвердження понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу, оскільки ненадсилання таких доказів іншій стороні порушує принцип змагальності та позбавляє відповідачку можливості подати заперечення щодо обсягу, розміру та обґрунтованості заявлених витрат.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилися, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Обставини справи.
З 27 липня 2023 року ОСОБА_3 призваний на військову службу в ЗСУ. 
19 березня 2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували шлюб в Олександрівському відділі ДРАЦС у м.Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 19 березня 2024 року. Після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».
Відповідачка ОСОБА_1 є матір”ю ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 22 грудня 1999 року.
Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 березня 2025 року у справі № 608/116/25, яке набрало законної сили 19 квітня 2025 року, задоволено заяву ОСОБА_1 та встановлено факт смерті ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 поблизу населеного пункту Роботине Запорізької області під час проходження військової служби та ведення бойових дій із забезпечення здійснення заходів національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил російської федерації та території Запорізької області. 
1 квітня 2025 року Бучацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено актовий запис №123 про смерть ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 у віці 24 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим повторно 24 квітня 2025 року.
Зі змісту витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 08/64/599 від 15 липня 2024 року вбачається, що з 18 квітня 2024 року і до дня смерті ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із ним за вказаною адресою були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .
За заявою матері ОСОБА_3 - ОСОБА_1 приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Садівським М.А. 26 квітня 2025 року заведено спадкову справу № 41/2025 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Із матеріалів спадкової справи № 41/2025 вбачається, що:
- 26 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Садівського М.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на належні її синові ОСОБА_3 земельні ділянки площею 1,1056 га та 0,0952 га, розташовані на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області;
- згідно з довідкою № 163 від 14 квітня 2025 року, виданою виконавчим комітетом Монастириської міської ради, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований та проживав до дня смерті за адресою: АДРЕСА_2 . На час смерті ОСОБА_3 разом із ним за цією адресою також були зареєстровані його мати ОСОБА_1 , брати ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , баба ОСОБА_10 ;
26 квітня 2025 року приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Садівський М.А. видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом № 449, номер у Спадковому реєстрі 73991100, на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,1056 га з кадастровим номером 6124281200:01:001:0395, яка належала спадкодавцю ОСОБА_3 ;
- 26 квітня 2025 року приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Садівський М.А. видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом № 450, номер у Спадковому реєстрі 73991116, на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,0952 га з кадастровим номером 6124281200:01:001:1005, яка належала спадкодавцю ОСОБА_3 ;
- 25 червня 2025 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Садівського М.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 будуть надані пізніше. Дана заява прийнята нотаріусом 25 червня 2025 року о 12 год 01 хв та зареєстрована під №160. особу ОСОБА_2 встановлено за паспортом, справжність підпису нотаріусом перевірено. 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків, тобто спадщини, від фізичної особи, яка померла, до інших осіб — спадкоємців.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено статтею 1217 ЦК України.
Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, що передбачено статтею 1261 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах — уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Разом із тим, пунктом 20 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні та протягом двох років з дня його припинення або скасування, у випадку, якщо смерть фізичної особи зареєстрована пізніше ніж через один місяць з дня смерті такої особи або дня, з якого її оголошено померлою, строки, встановлені статтями 1269, 1270, 1271, 1272, 1273, 1276, 1277, 1283, 1298 цього Кодексу, обчислюються з дня державної реєстрації смерті особи. При цьому часом відкриття спадщини вважається день смерті спадкодавця або день, з якого спадкодавця оголошено померлим, незалежно від часу державної реєстрації смерті.
Отже, у разі якщо смерть спадкодавця зареєстрована пізніше ніж через один місяць з дня смерті, шестимісячний строк для прийняття спадщини, а також строк, після закінчення якого може бути видано свідоцтво про право на спадщину, обчислюється не з дня смерті спадкодавця, а з дня державної реєстрації смерті особи.
Відповідно до статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно або інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
Частиною першою статті 1278 ЦК України передбачено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.
Згідно з частиною першою статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.
Відповідно до пункту 4.11 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини або з дня державної реєстрації смерті особи у випадках, встановлених пунктом 20 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
За змістом пункту 4.16 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину зобов`язаний перевірити факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, а також склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.
Отже, нотаріус при вирішенні питання про видачу свідоцтва про право на спадщину повинен перевірити не лише факт смерті спадкодавця та належність йому спадкового майна, а й коло спадкоємців, наявність у них права на спадкування, спосіб прийняття спадщини, а також дотримання строку, після закінчення якого свідоцтво може бути видано.
Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 зазначено, що у статті 1301 ЦК України як підставу визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним прямо вказано відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо така особа була усунена від спадкування, відсутні юридичні факти, які давали б їй підстави набути право на спадкування, зокрема спорідненість, перебування на утриманні чи заповіт.
У цій же постанові Верховний Суд вказав, що іншими підставами для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним можуть бути, зокрема, визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини.
Аналогічний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 128/2209/19, відповідно до якого порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання такого свідоцтва недійсним.
Таким чином, свідоцтво про право на спадщину може бути визнане недійсним не лише у випадку повної відсутності у спадкоємця, якому його видано, права на спадкування, а й у разі, якщо його видача порушує права інших спадкоємців або заінтересованих осіб, зокрема у зв`язку з неврахуванням їхнього права на спадкування, неправильним визначенням кола спадкоємців чи видачею свідоцтва до закінчення встановленого законом строку.
Визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є належним способом захисту у випадку, коли видача такого свідоцтва порушує спадкові права іншого спадкоємця, а наслідком такого визнання є усунення перешкод для подальшого належного оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вищенаведені норми матеріального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом № 449 та №450 від 26 квітня 2025 року, виданих приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області Садівським М.А. на ім`я ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_2 є дружиною померлого ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 19 березня 2024 року, а ОСОБА_1 є матір`ю спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 22 грудня 1999 року.
Отже, ОСОБА_2 як той з подружжя, який пережив спадкодавця, та ОСОБА_1 як мати спадкодавця належать до спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 .
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 належали земельна ділянка площею 1,1056 га, кадастровий номер 6124281200:01:001:0395, та земельна ділянка площею 0,0952 га, кадастровий номер 6124281200:01:001:1005, які входять до складу спадщини після його смерті.
Встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , проте державна реєстрація його смерті проведена ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто пізніше ніж через один місяць з дня смерті.
За таких обставин, відповідно до пункту 20 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, строки, встановлені, зокрема, статтями 1269, 1270 та 1298 ЦК України, обчислюються з дня державної реєстрації смерті особи, тобто з 01 квітня 2025 року.
Отже, свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 могли бути видані спадкоємцям лише після закінчення шестимісячного строку з дня державної реєстрації смерті спадкодавця.
Натомість, приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області Садівський М.А. 26 квітня 2025 року, тобто до спливу встановленого законом шестимісячного строку, видав ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом № 449 та № 450 на спірні земельні ділянки в цілому.
За змістом статей 1261, 1278, 1297 ЦК України, у разі прийняття спадщини кількома спадкоємцями першої черги їх частки у спадщині є рівними, якщо інше не встановлено законом або заповітом, а свідоцтво про право на спадщину має видаватися із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
Оскільки ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , у визначений законом 6-місячний строк подала заяву про прийняття спадщини, видача ОСОБА_1 свідоцтв про право на спадщину на все спадкове майно без урахування прав позивачки порушує спадкові права позивачки.
Крім того, видача таких свідоцтв до закінчення шестимісячного строку, який у цій справі обчислюється з 01 квітня 2025 року — дня державної реєстрації смерті спадкодавця, суперечить вимогам статті 1298 ЦК України та пункту 4.11 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оспорювані свідоцтва про право на спадщину за законом № 449 та № 450 від 26 квітня 2025 року підлягають визнанню недійсними, оскільки їх видача порушує права іншого спадкоємця першої черги за законом — ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував обставини щодо фіктивності шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , колегія суддів відхиляє.
На час розгляду цієї справи суду було надано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 19 березня 2024 року, яке підтверджує факт перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .
Відомостей про визнання цього шлюбу недійсним у встановленому законом порядку матеріали справи не містять.
Саме по собі звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним у справі № 603/9/26 не спростовує чинності актового запису про шлюб та не позбавляє ОСОБА_2 статусу спадкоємця першої черги за законом на момент вирішення цієї справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції був зобов`язаний зупинити провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 603/9/26, колегія суддів відхиляє.
Сам по собі факт відкриття провадження в іншій справі про визнання шлюбу недійсним не свідчить про об`єктивну неможливість розгляду цієї справи у розумінні пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України.
На час ухвалення оскарженого рішення шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним не визнано, актовий запис про шлюб був чинним, а наявні у справі докази давали суду можливість встановити та оцінити обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, зокрема щодо кола спадкоємців, строку видачі свідоцтв про право на спадщину та порушення прав позивачки їх видачею.
При цьому, у разі ухвалення судового рішення у справі № 603/9/26, яке матиме істотне значення для вирішення цього спору, ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами за наявності передбачених процесуальним законом підстав.
Колегія суддів також враховує, що оспорювані свідоцтва були видані 26 квітня 2025 року, тобто до закінчення шестимісячного строку з дня державної реєстрації смерті спадкодавця. Ця обставина є самостійною підставою для висновку про порушення порядку видачі свідоцтв про право на спадщину та порушення прав іншого спадкоємця, незалежно від доводів апеляційної скарги щодо подальшого спору про дійсність шлюбу.
Посилання апеляційної скарги на те, що у разі визнання шлюбу недійсним ОСОБА_2 може бути позбавлена права на спадкування, ґрунтуються на припущеннях щодо результату розгляду іншої справи та не можуть бути підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення у цій справі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо фіктивності шлюбу та необхідності зупинення провадження у справі не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про порушення прав позивачки внаслідок видачі відповідачці свідоцтв про право на спадщину на все спадкове майно до закінчення встановленого законом строку.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильного вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу також не дають підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.
Як встановив суд першої інстанції, представник позивачки подав клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з доданими до нього доказами через підсистему «Електронний суд».
Суд першої інстанції встановив, що вказане клопотання з доданими до нього копіями договору про надання правової допомоги, акта виконаних робіт (наданих послуг) та ордера на надання правничої допомоги було доставлено в електронний кабінет представника відповідачки — адвоката Тернового Р.Б., що підтверджується довідкою про доставку електронного документ (а.с.147).
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка була позбавлена можливості ознайомитися з доказами на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу та подати відповідні заперечення, є безпідставними.
Суд першої інстанції, врахувавши характер спору, обсяг наданої правничої допомоги, часткове задоволення позовних вимог, принципи співмірності та розумності судових витрат, стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6666,67 грн витрат на професійну правничу допомогу, тобто не всю заявлену суму, а лише її частину.
Колегія суддів погоджується з таким розподілом витрат, оскільки він відповідає результату розгляду справи, обсягу задоволених позовних вимог та наданим позивачкою доказам понесення витрат на правничу допомогу.
Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Тернового Руслана Богдановича — залишити без задоволення.
Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 24 лютого 2026 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 5 червня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Гірський Б.О.

Костів О.З.