ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ  ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

01 липня 2026 року 	Справа № 160/10055/26  	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді	Юркова Е.О. 	 	
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
УСТАНОВИВ:
17 квітня 2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області з вимогами з урахуванням уточнення від 27.04.2026 року:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження Відповідача 1 від 28.11.2025 р. про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2025 р.;
- визнати протиправним та скасувати рішення Відповідача 2 про відмову в перерахунку пенсії від 19.03.2026 р. №912140186992;
- зобов`язати Відповідача 1 поновити виплату пенсії ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ); 
- стягнути з Відповідача 1 заборгованість по пенсії за період з грудня 2025 р. по квітень 2026 р. включно у розмірі 39671,20 грн.;
- стягнути з Відповідача 1 та Відповідача 2 інфляційні витрати у розмірі 623,07 грн. солідарно;
- стягнути з Відповідача 1 та Відповідача 2 3% річних у розмірі 199,55 грн. солідарно;
- стягнути з Відповідача 1 та Відповідача 2 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. солідарно.
В обґрунтування позову позивач посилається на протиправність розпорядження Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 28.11.2025 р. про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2025 р. та рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області про відмову в перерахунку пенсії від 19.03.2026 р. №912140186992.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що є громадянкою України та отримувала пенсію. У грудні 2025 року виплату пенсії було припинено та у особистому кабінеті Пенсійного фонду України з`явився протокол/ розпорядження щодо призначення /перерахунку пенсій від 28.11.2025 року від Нікопольського об`єднаного управління ПФУ, в якому з посиланням на рішення №912140186992 від 03.12.2025 року було вказано причину блокування виплати пенсії – «отримує пенсію від органів ПЗРФ». 30.12.2025 року у особистому кабінеті Пенсійного фонду України позивачем за допомогою застосунку «Дія.Підпис» було повторно ідентифіковано та заповнено відповідні відмітки щодо неотримання пенсії у ПЗРФ. Однак, змін у особистому кабінеті ПФУ не відбулося, та виплату пенсії не поновлено. 27.01.2026 року позивачем була пройдена відеоідентифікація з представником Пенсійного фонду України Лойко А.Ю., про що був складений протокол опитування від 27.01.2026 р. За результатами відеоідентифікації від 27.01.2026 р. рішенням про встановлення особи № 1269297 від 20.02.2026 р. особу гр. ОСОБА_1 встановлено та підтверджено, що вона не отримує пенсію від пенсійних органів РФ. Проте рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області про відмову в перерахунку пенсії від 27.02.2026 р. №912140186992 відмовлено в здійсненні поновлення пенсії. Вказане рішення вважає протиправним, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.04.2026 року відкрито провадження у даній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 25.05.2026 року подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що так як 23.11.2025 року позивач вказала, що отримуєте пенсію в РФ, то у відповідній заяві необхідно вказати про факт неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації. Також вказує, що позивачу було роз`яснено, що для поновлення виплати пенсії їй необхідно подати відповідну заяву з необхідними документами. Відповідні дії, здійснення яких залежить саме від ОСОБА_1 та які безпосередньо впливають на поновлення пенсійних виплат, у встановленому порядку позивачем не здійснено.
Позивачем 27.05.2026 року подано до суду відповідь на відзив, в якій вказано, що доводи, зазначені відповідачем-1 у своєму відзиві, є неправдивими та необґрунтованими, оскільки позивач не проставляла жодних відміток, навпаки, нею не було проставлено відміток щодо неотримання пенсії в РФ, а якщо що і було би проставлено, то це тільки було би підтвердженням факту неотримання пенсії від органів ПЗРФ.
Відповідач-2 правом на подання відзиву на позов не скористався.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджено даними паспорту громадянина України серія № НОМЕР_2 , який видано 18.06.1997 року Нікопольським МВ УМВС України у Дніпропетровській області.
ОСОБА_1 є особою, якій призначена пенсія за віком, що підтверджено пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 07.06.2016 року.
Судом встановлено, що на підставі заяви від 14.01.2026 року 27.01.2026 року зі ОСОБА_1 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області було проведено опитування, яке зафіксовано протоколом опитування. В ході вказаного опитування позивачу було поставлено ряд питань, зокрема: Чи отримуєте пенсію в іншій державі (від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації)? (питання №30), на яке було надано відповідь: від РФ не отримує, в Німеччині отримує допомогу.
Також рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області про встановлення особи № 1269297 від 20.02.2026 року особу ОСОБА_1 встановлено, вказано, що на питання «Чи отримуєте пенсію в іншій державі (від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації)?» відповіла «від РФ не отримує. В Німеччині отримує допомогу».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відмову в перерахунку пенсії від 27.02.2026 року №912140186992 відмовлено в здійсненні поновлення пенсії (заява № 1121 від 20.02.2026 року). В зазначеному рішенні зазначено, що з 01.12.2025 року виплату пенсії призупинено. Для поновлення виплати пенсії необхідно особисто звернутись із заявою згідно додатку №1 Порядку до територіального органу Пенсійного фонду України або направити документи, визначені пунктом 1.1 розділом І Порядку поштою.
Також рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відмову в перерахунку пенсії від 19.03.2026 року №912140186992 відмовлено в здійсненні поновлення пенсії (заява № 1121 від 20.02.2026 року). В зазначеному рішенні зазначено, що для поновлення пенсії необхідно звернутись із заявою про поновлення пенсії, зокрема поданими з використанням віддаленого кваліфікованого електронного підпису "Дія.Підпис" ("Дія ID"), створеного за допомогою мобільного додатка Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (Дія), або через веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України.
Листом від 30.03.2026 року № 35903-20857/С-01/8-0400/26 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на звернення позивача від 28.02.2026 року повідомлено, що за даними Централізованої підсистеми “Звернення” в межах Інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України 23.11.2025 року було пройдено ідентифікацію через авторизацію в особистому електронному кабінеті на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України за допомогою віддаленого кваліфікованого електронного підпису "Дія. Підпис", при цьому проставлено відмітку “Виплата пенсії в інший державі. Отримую в РФ”. Враховуючи зазначене, виплату пенсії припинено з 01.12.2025 року, тому для поновлення виплати пенсії необхідно подати відповідну заяву з необхідними документами.
Листом від 14.04.2026 року № 9729-7866/С-03/8-2200/26 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Хмельницькій області повідомлено позивача про те, що у зв`язку з відсутністю в матеріалах пенсійної справи заяви про поновлення пенсії, передбаченої Порядком №299, прийнято рішення від 27.02.2026 року №912140186992 про відмову в поновленні виплати пенсії. Вказано, що для поновлення виплати пенсії відповідно до пункту 8 Порядку №299, необхідно звернутись з заявою про поновлення виплати пенсії, зокрема, шляхом її подання з використанням віддаленого кваліфікованого електронного підпису "Дія.Підпис" ("Дія ID"), створеного за допомогою мобільного додатка Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (Дія), або через веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Суд зазначає, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 1058-IV виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Статтею 47 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.
Так, частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Частиною другою цієї статі визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Отже, частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV визначено вичерпний перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду. Цим переліком передбачена можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.
Судом встановлено, що виплату пенсії позивачу зупинено на підставі того, що 23.11.2025 року позивачем було пройдено ідентифікацію через авторизацію в особистому електронному кабінеті на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України за допомогою віддаленого кваліфікованого електронного підпису "Дія. Підпис", при цьому проставлено відмітку “Виплата пенсії в інший державі. Отримую в РФ”.
Водночас, відповідно до приписів частини 2 статті 49 Закону № 1058-IV обставини та наявність умов для відновлення виплати пенсії були з`ясовані шляхом проведення фізичної ідентифікації, що підтверджено протоколом опитування від 27.01.2026 року зі ОСОБА_1 , проведеного Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області. В ході вказаного опитування позивачу було поставлено ряд питань, зокрема: Чи отримуєте пенсію в іншій державі (від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації)? (питання №30), на яке було надано відповідь: від РФ не отримує, в Німеччині отримує допомогу.
Також рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області про встановлення особи № 1269297 від 20.02.2026 року особу ОСОБА_1 встановлено, вказано, що на питання «Чи отримуєте пенсію в іншій державі (від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації)?» відповіла «від РФ не отримує. В Німеччині отримує допомогу».
Окрім того, з рішень Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відмову в перерахунку пенсії від 27.02.2026 року №912140186992 та про відмову в перерахунку пенсії від 19.03.2026 року №912140186992 вбачається подання позивачем відповідних заяв про поновлення виплати пенсії, а саме – міститься посилання на заяву № 1121 від 20.02.2026 року.
Таким чином, не відновлення виплати пенсії позивачу за відсутності передбачених законами України підстав, є незаконним.
Отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відмову в перерахунку пенсії від 27.02.2026 року №912140186992 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відмову в перерахунку пенсії від 19.03.2026 року №912140186992 є протиправними та підлягають скасуванню.
Згідно із загальними засадами права, дії суб`єкта владних повноважень це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, а бездіяльність це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень. Як дії, так і бездіяльність можуть мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.
За приписами статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» вказано, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).
Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн. суд вказує, що положеннями статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року по справі № 804/2252/14, від 21.02.2019 року по справі № 670/499/16-а, від 28.02.2019 року по справі № 804/7085/16.
Згідно із частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд зауважує, що в даному випадку для виплати на користь позивача моральної шкоди не достатньо лише зазначення про наявність останньої, натомість реальне завдання такої шкоди має бути доведено, що позивачем у позові не відображено. Отже, підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні.
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 3194,88 грн., що документально підтверджується платіжною інструкцією від 20.04.2026 року № 2572-7015-1572-4399 та платіжною інструкцією № 0863-5053-6160-2588 від 25.04.2026 року.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 1331,20 грн. підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області за рахунок бюджетних асигнувань.
Щодо клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. суд зазначає таке.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частиною 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частиною 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За змістом частин 4-5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Вирішуючи заяву, суд виходить із того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених 09 червня 2017 року Звітно-виборним з`їздом адвокатів України, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Аналізуючи наведені правові норми, суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 300/941/19, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19 та від 28 квітня 2021 року у справі № 640/13685/19.
Судом встановлено, що професійну правничу допомогу позивачу було здійснено за договором про надання правничої допомоги від 10.04.2026 року № 104/26, укладеним між ОСОБА_1 (клієнт) та ОСОБА_2 (адвокат) (далі – договір) на надання клієнту правничої допомоги (п.1.1 договору).
На підтвердження понесених витрат надано розрахунок витрат від без дати та номеру до договору від 10.04.2026 року № 104/26, згідно з яким витрати на правничу допомогу складають 10250,00 грн.
Судом встановлено, що вказаним договором та розрахунком витрат не конкретизовано предмет правничої допомоги та об`єм та вид послуг (правничої допомоги), які мають бути надані адвокатом.
Враховуючи те, що наданими до суду документами витрати на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено, суд дійшов висновку відсутність підстав для розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу на суму 10000 грн.
Керуючись ст.ст.9, 72-77, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд.26, м.Дніпро, Дніпропетровська обл., 49094, ІК в ЄДРПОУ 21295057), Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (29013, м. Хмельницький, вул. Гната Чекірди, буд.10, ІК в ЄДРПОУ 21318350) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відмову в перерахунку пенсії від 27.02.2026 року №912140186992 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відмову в перерахунку пенсії від 19.03.2026 року №912140186992.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01.12.2025 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплати ОСОБА_1 пенсію за минулий час (з 01.12.2025 року) без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
В задоволенні іншої частини вимог – відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (29013, м. Хмельницький, вул. Гната Чекірди, буд.10, ІК в ЄДРПОУ 21318350) за рахунок бюджетних асигнувань понесені витрати з оплати судового збору в сумі 1331,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення суду складений 01 липня 2026 року.

Суддя Е.О. Юрков