В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Єдиний унікальний номер № 285/6411/25
Провадження № 1-кп/0285/345/26
20 травня 2026 року м. Звягель

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючої судді…………........ ОСОБА_1 ,
секретаря…………..............….. ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора……………………... ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),
обвинуваченого... ..................... ОСОБА_4 ,
захисника.................................... ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду 
кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.10.2025 за №12025060530000776,
в межах якого висунуте обвинувачення громадянину України: 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
громадянину України, уродженцю м дорогобуж рф, РНОКПП НОМЕР_1 ,
який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 ,
військовослужбовця, виведеного поза штат,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, – 
ВСТАНОВИВ:
05.10.2025 року інспектор СРПП Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області старший лейтенант поліції ОСОБА_6 (жетон 0174701) та інспектор СРПП Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області старший лейтенант поліції ОСОБА_7 (жетон 0071606), перебуваючи у добовому наряді Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області, виконуючи свої службові обов`язки, пов`язані із забезпеченням громадського порядку та із виконанням мобілізаційних заходів, перебували на території ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 .
В той же час на дану територію прибув ОСОБА_4 , який розпочав словесний конфлікт з інспектором ОСОБА_6 , в ході якого в нього виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень.
Реалізовуючи свій умисел, усвідомлюючи, що поруч з ним знаходиться працівник правоохоронного органу, який при виконанні своїх службових обов`язків, у форменому одязі встановленого зразка зі знаками розрізнення та приналежності до органу і підрозділу поліції, озброєний табельною вогнепальною зброєю, ОСОБА_4 , перебуваючи по вул. Соборності, 74, м. Звягель, о 16:41 год, діючи умисно, розуміючи протиправний характер своїх дій, бажаючи настання негативних наслідків, посягаючи на недоторканість особи та нормальну діяльність правоохоронних органів, з метою спричинення шкоди здоров`ю працівникові поліції, який перебуває при виконанні своїх службових обов`язків, стоячи навпроти інспектора СРПП Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_6 , схопив його руками за формений одяг та наніс удар головою в обличчя, також стиснувши праву руку в кулак наніс ще один удар в обличчя ОСОБА_6 . Внаслідок таких дій останньому були спричинені синець на носі з переходом в навколоочні ділянки, перелом кісток носа із зміщенням, що належать до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, окрім цього спричинив крововилив та садно на його фоні на слизовій оболонці верхньої губи справа, крайовий скіл ріжучої поверхні на першому зубі на верхній щелепі зліва, що належать до легких тілесних ушкоджень.
У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про проведення судового розгляду в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, без дослідження доказів, обмежившись дослідженням характеризуючих даних обвинуваченого, а також процесуальних документів, що стосуються речових доказів і судових витрат.
Сторона захисту та потерпілий проти такого порядку судового розгляду не заперечували, надали на це добровільну та усвідомлену згоду. 
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, пояснив, що обставини, викладені в обвинувальному акті, відповідають дійсності. Розповів, що дійсно 05.10.2025 йому зателефонував син та повідомив, що працівники поліції везуть його до ТЦК, а тому поїхав туди. На території ТЦК побачив, як сина витягли з автомобіля і хотів його захистити, однак працівники поліції перешкоджали таким його діям. Між ним та потерпілим почався конфлікт та оскільки був дуже злий, вдарив його головою та рукою. Після таких його дій на нього одягли кайданки. Під час бійки розумів, що потерпілий є працівником поліції і такі його дії є протиправними, однак гнів затьмарив його думки. На даний час сина мобілізували, однак йому не відомо, де він проходить службу на даний час. Позов визнає частково в розмірі 30000 грн. 27.04.2026 перерахував 15000 грн на ім`я потерпілого поштовим переказом, однак він їх не отримує.
У скоєному щиро розкраявся, згодний з кваліфікацією своїх дій, не заперечує з приводу скороченого судового розгляду справи без дослідження доказів, які ним не оспорюються.
Показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи і учасниками процесу не оспорюються.
Потерпілий пояснив, що під час несення служби був затриманий син ОСОБА_4 , як особа, яка перебуває в розшуку за порушення правил військового обліку. Після затримання сина ОСОБА_4 було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_2 , куди також прибув обвинувачений, який вів себе агресивно, намагався вчинити бійку, а тому він намагався його вгамувати, однак ОСОБА_4 його вдарив. Позовні вимоги про відшкодування моральної школи обґрунтовує тим, що обвинувачений зламав йому ніс, внаслідок чого він переніс операцію, був на лікуванні 1 місяць, не отримував за цей час зарплатні. Окрім того в соціальних мережах, зокрема «Фейсбук», були публікації негативного характеру, які стосувались його особисто, а тому заявлену суму в позові вважає обґрунтованою.
Приймаючи до уваги той факт, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому органом досудового слідства кримінальних правопорушень при обставинах, викладених у обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин та беручи до уваги, що ніким також не оспорено фактичні обставини провадження, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, за згодою усіх учасників процесу, судом визнано недоцільним дослідження доказів. 
При цьому учасникам судового провадження роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку. 
Суд враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27.02.1980 у справі Девеер проти Бельгії, держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.
Позиція обвинуваченого ОСОБА_4 щодо розгляду справи у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, є добровільною і не пов`язана з вищевказаними чинниками, сумнівів у добровільності такої позиції в суду немає.
Дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, суд знаходить доведеною винність ОСОБА_4 та його умисні дії, які виразились в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, кваліфікує за ч.2 ст.345КК України. 

У судових дебатах прокурор просив визнати обвинуваченого винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі і звільнити від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Також прокурором зазначено про наявність таких обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, як щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Разом із тим, під час судового розгляду обвинуваченим надано докази часткового добровільного відшкодування моральної шкоди потерпілому шляхом перерахування грошових коштів в сумі 15000 грн, що підтверджується відповідним платіжним документом від 27.04.2026, дослідженим судом. Суд враховує зазначені дії обвинуваченого як такі, що свідчать про прагнення частково загладити заподіяну потерпілому шкоду та про критичне ставлення до вчиненого. З огляду на положення ч.2 ст.66 КК України суд визнає часткове добровільне відшкодування моральної шкоди потерпілому обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого.
Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
При обранні виду і міри покарання ОСОБА_4 суд враховує: 
ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, згідно ст.12 КПК, є нетяжким злочином, його характер;
вік та дані про особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий; вину у скоєному визнав; на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває; є військовослужбовцем, отримував неодноразові бойові поранення під час несення служби, пов`язаної з захистом Батьківщини; згідно характеристики за місцем служби зарекомендував себе, як дисциплінований та відповідальний військовослужбовець, неодноразово здійснював бойові виходи на вогневі позиції, під час яких рятував життя поранених побратимів, за що був нагороджений медаллю «Залізний хрест» та відзнаками від командування військової частини; 
положення ст.ст.50, 65 КК України, згідно яким особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
Також варта уваги позиція потерпілого, який не наполягав на суворій мірі покарання.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій мають використовуватися не надмірні, а лише необхідні й зумовлені метою заходи. Виправлення як мета покарання – це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу, це ті певні зміни в особистості винної особи, які утримують її в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення обвинуваченого і є кінцевою метою покарання. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Резюмуючи викладене, суд погоджується з думкою прокурора щодо виду покарання, однак вважає, що визначений стороною обвинувачення його строк та тривалість іспитового строку є надмірними, а тому, з огляду на принципи справедливості, індивідуалізації покарання та його достатності для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, доходить висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді 3 років позбавлення волі. 
Обмежень, передбачених ч.3 ст.61 КК України, щодо застосування до обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі в ході судового розгляду не встановлено. 
Враховуючи особу обвинуваченого, який усвідомив протиправність своїх дій, його відношення до скоєного, думку прокурора – суд приходить висновку про те, що обвинувачений не є особою, небезпечною для суспільства, а тому його виправлення можливе без ізоляції від суспільства із застосуванням положень ст.75 КК України в умовах звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням на 1 рік. На підставі ст.76 КК України на обвинуваченого покладатимуться відповідні обов`язки кримінально-виправного характеру.
Саме таке покарання відповідатиме тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винної особи та попередженню вчинення нею нових злочинів, а також не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи. 
Щодо заявленого цивільного позову (т.1 а.с.81-84), суд приходить висновку про його часткове задоволення, з огляду на наступне.
Як передбачено ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. 
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Так, потерпілим в судовому засіданні 27.03.2026 було заявлено цивільний позов до обвинуваченого про стягнення 200000 грн завданої моральної шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Ухвалою суду від 27.03.2026 /а.с.92-94/ позов був прийнятий до розгляду. Потерпілий вказував на те, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_4 йому було завдано моральної шкоди, оскільки події, зазначені в обвинувальному акті, вплинули та продовжують впливати на його стан здоров`я та психологічний стан, об`єктивно змінили ритм та розпорядок його повсякденного життя. Крім фізичного болю та страждань від завданих тілесних ушкоджень, він зазнав надзвичайно сильного психологічного стресу через неочікуваність і раптовість неправомірних дій обвинуваченого. Пережитий стрес змушує його нервувати, викликає почуття тривоги, негативно впливає на самопочуття та психологічний стан.
Обвинувачений та його захисник цивільний позов визнали частково, в сумі 30 000 грн.
Згідно з ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Конституційна основна засада судочинства – це змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п.4 ч.3 ст.129 Конституції України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам – учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі. Тобто, обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.
Вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням у потерпілого ОСОБА_6 тілесних ушкоджень та їх наслідків. 
Втім, потерпілий повинен подавати докази на підтвердження своїх позовних вимог, оскільки збирання таких є обов`язком всіх сторін кримінального провадження, включаючи потерпілого.
Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За приписами ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Обґрунтовуючи завдану обвинуваченим моральну шкоду потерпілий у своєму позові вказував про глибину душевних переживань, викликаних вчиненим відносно нього злочином.
Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним та не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства»), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. 
Дії обвинуваченого спрямовані проти працівника правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, що посягає не лише на його фізичну недоторканність, а й на авторитет державної влади. Вчинення насильства у публічному місці, в присутності сторонніх осіб, об`єктивно посилює моральні страждання потерпілого, оскільки пов`язане з приниженням його честі та гідності як представника влади, підривом довіри до правоохоронних органів. 
Суд враховує, що кримінальне правопорушення вчинено щодо працівника правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків та у публічному місці, що об`єктивно підсилює характер моральних переживань потерпілого. 
Безумовно, сам факт застосування насильства щодо працівника поліції, який виконував службові повноваження, спричинив потерпілому фізичний біль, моральні переживання та негативні емоції, що дає підстави для відшкодування моральної шкоди. Повне відшкодування завданих втрат немайнового характеру та їх наслідків неможливе. Їх частина може бути лише умовно згладжена. 
Разом із тим, визначаючи розмір такого відшкодування, суд враховує конкретні обставини події, характер та ступінь тяжкості спричинених потерпілому ушкоджень, які відповідно до висновку експерта віднесені до легких тілесних ушкоджень, відсутність даних про тривалий розлад здоров`я чи істотні незворотні наслідки для потерпілого, а також відсутність доказів на підтвердження виняткового обсягу моральних страждань, які б об`єктивно відповідали заявленому розміру відшкодування у 200000 грн.
Окрім цього, суд бере до уваги мотив та обстановку вчинення кримінального правопорушення. 
Із показань обох сторін убачається, що дії обвинуваченого були зумовлені емоційною реакцією на затримання та подальше доставлення його сина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у зв`язку з перебуванням останнього у розшуку як особи, яка ухилялась від мобілізації. 
Обвинувачений, перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання та намагаючись перешкодити мобілізації (захистити) сина, вступив у конфлікт із потерпілим, який виконував службові обов`язки. 
При цьому суд враховує дані про особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем, учасником бойових дій, під час проходження військової служби отримав два бойові поранення, має захворювання, пов`язані з проходженням військової служби, позитивно характеризується за місцем служби, нагороджений державними та відомчими відзнаками, зокрема відзнакою «Залізний хрест».
Також суд враховує, що після зазначених подій син обвинуваченого був мобілізований, а сам обвинувачений пояснив, що на теперішній час не володіє інформацією про його місцеперебування, що додатково вплинуло на його емоційний стан.
Крім того, судом установлено, що обвинувачений виведений поза штат та з грудня 2025 року не отримує грошового забезпечення, що свідчить про його складне матеріальне становище.
Суд ураховує й те, що обвинувачений частково відшкодував потерпілому моральну шкоду добровільно.
За таких обставин суд доходить висновку, що заявлений потерпілим розмір моральної шкоди у сумі 200000 грн не відповідає характеру та наслідкам заподіяної шкоди, не є співмірним із фактичними обставинами кримінального правопорушення та не узгоджується із засадами розумності, виваженості й справедливості.
Водночас, з урахуванням характеру кримінального правопорушення, факту заподіяння потерпілому фізичного болю та моральних переживань, суд вважає обґрунтованим визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 55555 грн, що буде справедливим та достатнім способом компенсації завданої потерпілому моральної шкоди.
Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
З метою досягнення дієвості цього кримінального провадження та забезпечення виконання вироку, суд вважає за необхідне продовжити дію раніше обраного запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді домашнього арешту строком на 2 місяці, або до моменту набрання вироком законної сили, в межах зазначеного строку.
Питання про долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст.100 КПК України.
Арешт на майно у даному кримінальному провадженні не накладався, судові витрати відсутні.
Судові витрати за проведення судової експертизи слід стягнути з обвинуваченого в дохід держави.
Керуючись статтями 368, 371, 374 КПК України, – 
УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Згідно ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, визначивши йому іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.
Покласти на засудженого ОСОБА_4 обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України:
періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання і роботи; 
та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу засудженому ОСОБА_4 у вигляді домашнього арешту продовжити строком на 2 місяці до 20.07.2026 включно, або до моменту набрання вироком законної сили, в межах зазначеного строку.
Позов потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 55555 грн завданої моральної шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення. 
Речові докази у кримінальному провадженні, а саме: оптичні диски типу «CD-R» із відеозаписом з камер відео спостереження, яка встановлена на території ІНФОРМАЦІЯ_2 від 05.10.2025, із відеозаписом з нагрудного відео реєстратора ОСОБА_7 за 05.10.2025 та із відеозаписом з нагрудного відео реєстратора ОСОБА_6 за 05.10.2025, – залишити в матеріалах кримінального провадження.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку оскарження, вирок набирає законної сили за результатом апеляційного провадження.
Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги на нього через Звягельський міськрайонний суд до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Головуюча суддя   ОСОБА_1