ПОСТАНОВА 
Іменем України

16 червня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 390/3268/25
провадження № 22-ц/4809/1055/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Карпенка О. Л.,
за участі секретаря – Бойко В. В.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Аджамська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області, 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кривоноса Андрія Ілліча, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на заочне рішення Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 02 березня 2026 року у складі судді Підгірської Г. О. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Аджамської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області (далі – Аджамська сільська рада) та просив визнати за ним право на земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю), в розмірі 7,04 умовних кадастрових гектарів, відповідно до розпаювання КСП ім. Карла Маркса село Аджамка Кропивницького району Кіровоградської області.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 в період 23.05.1996 був прийнятий в члени колгоспу імені Карла Маркса с. Аджамка Кіровоградського району Кіровоградської області, а рішенням загальних зборів уповноважених членів колгоспу від 14.06.2000 був виключений із членів колгоспу у зв`язку з реорганізацією колгоспу.
Відповідно до державного акту на право колективної власності на землю КСП ім. Карла Маркса на території Аджамської сільської ради Кропивницького (Кіровоградського) району Кіровоградської області (серія КР № 000021), зареєстрованого 07.02.1997 за № 21 та згідно списку громадян-членів КСП ім. Карла Маркса, громадянин ОСОБА_1 в списку додатку до державного акту на право колективної власності на землю не значиться.
Розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах по КСП ім.. Карла Маркса на території Аджамської сільської ради Кропивницького (Кіровоградського) району Кіровоградської області становить 7,04 га.
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 вважав, що має право на отримання земельної частки (паю) в розмірі 7,04 умовних кадастрових гектарів, відповідно до розпаювання КСП ім.. Карла Маркса, з числа не витребуваних паїв, які знаходяться на території Аджамської сільської ради Кіровоградської області, а тому звернувся до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 02 березня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Аджамської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай) відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 дійсно був членом КСП ім. Карла Маркса на момент видачі державного акта на право колективної власності на землю 07.02.1997, а тому мав право на земельну частку (пай) і повинен був бути включений до списку осіб, які підлягали паюванню.
Разом із тим суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду лише у 2025 році, тобто майже через 29 років після виникнення права на позов, хоча повинен був дізнатися про порушення свого права ще під час проведення паювання земель.
Оскільки ОСОБА_1 не навів поважних причин пропуску трирічного строку позовної давності, який підлягає застосуванню відповідно до законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, та практики Верховного Суду, суд першої інстанції застосував наслідки спливу позовної давності і відмовив у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Кривонос А. І., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 02 березня 2026 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, безпідставно застосувавши до спірних правовідносин позовну давність.
Позивач на момент видачі КСП державного акта на право колективної власності на землю був членом цього підприємства, а отже мав право на земельну частку (пай), однак помилково не був включений до списку осіб, які мали право на її отримання.
Право на земельну частку (пай) є майновим правом, яке охороняється статтею 41 Конституції України, а строк на його реалізацію законодавством не встановлений. Таке право не припиняється зі спливом часу і може бути реалізоване до моменту виділення земельної ділянки в натурі.
Позивач вважає, що до вимог про визнання права на земельну частку (пай) не можуть застосовуватися наслідки спливу позовної давності, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладеними у постановах від 29 вересня 2021 року у справі № 181/257/19 та від 03 листопада 2021 року у справі № 540/1100/18.
Суд першої інстанції не встановив належним чином момент, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, що є обов`язковою передумовою для застосування позовної давності. Позивач не мав підстав сумніватися у правомірності дій підприємства, членом якого він був, та обґрунтовано розраховував, що його право на земельну частку буде реалізовано відповідно до вимог закону. При цьому закон не покладає на особу обов`язку постійно перевіряти правильність оформлення внутрішніх документів підприємства чи контролювати внесення її до списків, що додаються до державного акта.
Крім того, суд першої інстанції порушив принципи справедливого судового розгляду та змагальності сторін, оскільки самостійно застосував позовну давність як підставу для відмови у позові, фактично сформувавши заперечення проти позовних вимог замість відповідача, який не подавав відзиву та не заявляв про застосування позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно з вимогами частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача адвокат Кривонос А. І. підтримав доводи апеляційної скарги.
Представник Аджамської сільської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явився про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу. 
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. 
Оскільки відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, які не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до архівної довідки Державного архіву Кіровоградської області від 04.12.2025 № 334/591/01-40 ОСОБА_1 був прийнятий до членів колгоспу ім. Карла Маркса 23.05.1996 та працював трактористом тракторної бригади № 2, а 14.06.2000 був виключений із членів колгоспу у зв`язку з його реорганізацією.
Згідно з інформацією Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, державний акт на право колективної власності на землю КСП ім. Карла Маркса був зареєстрований 07.02.1997, однак ОСОБА_1 до списку громадян – членів КСП, що додавався до державного акта, включений не був.
За земельно-обліковими даними розмір земельної частки (паю) по КСП ім. Карла Маркса становив 7,04 умовних кадастрових гектари.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.
Право на земельну частку (пай) згідно з пункту 2 цього Указу мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.
Згідно з частиною дев`ятою статті 5 ЗК України 1990 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України 1990 року (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право.
У частині другій статті 23 ЗК України 1990 року (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.
Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.
Відповідно до роз`яснень, наведених в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства (далі – КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК , у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку – додатка до державного акта на право колективної власності на землю чи виключено з нього, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.
У такому разі особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до змісту архівної довідки від 04.12.2025 № 334/591/01-40, наданої Державним архівом Кіровоградської області, у документах архівного фонду «Сільськогосподарський виробничий кооператив «Промінь» Аджамської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області» (колгосп ім. Карла Маркса) у протоколах засідань правління колгоспу та загальних зборах уповноважених членів колгоспу за 1996, 2000 роки є інформація, що рішенням засідання правління колгоспу від 23.05.1996 ОСОБА_1 прийнято в члени колгоспу і призначено трактористом тракторної бригади № 2 (протокол від 23.05.1996 № 3) та рішенням загальних зборів уповноважених членів колгоспу від 14.06.2000 ОСОБА_1 (так у документі) виключено із членів колгоспу у зв`язку з реорганізацією колгоспу (протокол від 14.06.2000 № 2) (а. с. 18).
За змістом інформації, наданої Відділом № 2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області листом від 14.11.2025 № 29-22-0.555,2-2496/290-25 у відповідь на адвокатський запит відповідно до державного акта на право колективної власності на землю КСП ім. Карла Маркса на території Аджамської сільської ради Кропивницького (Кіровоградського) району Кіровоградської області (серія КР № 000021), зареєстрованого 07.02.1997 за № 21, та згідно списку громадян - членів КСП ім. Карла Маркса громадянин ОСОБА_1 в списку додатку до державного акту на право колективної власності на землю не значиться.
Згідно із земельно-обліковими даними Відділу станом па 01.01.2013 встановлено, що розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах по КСП ім. Карла Маркса на території Аджамської сільської ради, Кропивницького (Кіровоградського) району. Кіровоградської області становить - 7,04 га (а. с. 15).
Таким чином, КСП ім. Карла Маркса отримало державний акт на право колективної власності на землю у 1997 році, тобто тоді, коли позивач був членом КСП. Матеріали справи не містять доказів, що він був виключений з членів КСП ім. Карла Маркса на час отримання КСП земельної ділянки.
За таких обставин суд приходить висновку, що оскільки на час видачі КСП ім. Карла Маркса державного акта на право колективної власності на землю позивач не був виключений в установленому законом порядку із членів КСП, то він мав право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак не був включений до такого списку з невідомих причин.
Водночас суд вважає, що порушене право позивача не підлягає судовому захисту через пропуск ним позовної давності.
Відповідно до пункту 6 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Згідно з нормами статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов.
Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР).
Позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме – обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1997 році, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд був зобов`язаний застосувати наслідки спливу позовної давності без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.
Судова практика у спірних правовідносинах є сталою, Верховний Суд неодноразово висловлював подібну правову позицію, зокрема у постановах від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17 (провадження № 61-40068св18), від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16 (провадження № 61-36780св18), від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18 (провадження № 61-1048св19), від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18 (провадження № 61-19378св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19 (провадження № 61-3107св20), від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20 (провадження № 61-7084св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19), від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20 (провадження № 61-4437св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19), від 10 лютого2022 року у справі № 132/1038/21 (провадження № 61-19793св21), 30 червня 2022 року у справі № 143/849/20 (провадження № 61-1089св21) та від 06 червня 2023 року у справі № 371/153/22 (провадження № 61-4024св23).
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції позовної давності, адже судом правильно встановлено, що спірні правовідносини виникли у 1997 році, коли КСП ім. Карла Маркса отримало державний акт на право колективної власності на землю. На час виникнення права на позов діяв ЦК Української РСР 1963 року, статтями 71, 75, 76 та 80 якого було передбачено загальний трирічний строк позовної давності, що застосовувався судом незалежно від заяви сторін. Оскільки право на позов виникло у 1997 році, а встановлений законом строк сплив до набрання чинності ЦК України 2003 року, суд першої інстанції обґрунтовано застосував наслідки спливу позовної давності.
Суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що позивач був членом КСП та мав право на земельну частку (пай), проте, зазначений довід не спростовує правильності рішення суду першої інстанції, з огляду на те, що саме по собі існування порушеного права не є безумовною підставою для його судового захисту після спливу встановленого законом строку позовної давності. 
Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що право на земельну частку (пай) є безстроковим майновим правом і позовна давність до таких вимог не застосовується, оскільки предметом даного спору є не реалізація вже підтвердженого права, а судовий захист права, яке, на думку позивача, було порушено внаслідок невключення його до списку осіб, що додавався до державного акта. До таких вимог застосовуються загальні правила про позовну давність, які діяли на момент виникнення права на позов. 
Суд не бере до уваги посилання апеляційної скарги на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 181/257/19 та від 03 листопада 2021 року у справі № 540/1100/18, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги проте, що суд першої інстанції не встановив момент, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, адже відповідно до статті 76 ЦК Української РСР перебіг позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, при цьому законодавство виходить із презумпції обізнаності особи про стан своїх майнових прав. 
Позивач був членом КСП, брав участь у його діяльності та мав можливість знати про проведення паювання земель, видачу державного акта та формування списків осіб, які набували право на земельну частку (пай). Будь-яких належних і допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних перешкод для своєчасного звернення до суду або підтверджували поважність причин пропуску позовної давності, матеріали справи не містять.
Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно самостійно застосував позовну давність, адже на момент виникнення спірних правовідносин діяли положення статті 75 ЦК Української РСР, відповідно до яких позовна давність застосовувалася судом незалежно від заяви сторін. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Кривоноса Андрія Ілліча, який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а заочне рішення Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 02 березня 2026 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 19.06.2026.

Головуючий суддя     С. І. Мурашко 

Судді        С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко