ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 140/6623/25 пров. № А/857/50560/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Сала П. І.,	
суддів:	Гінди О. М., 	
 	Заверухи О. Б., 	
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 року (суддя Каленюк Ж.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 до Нововолинського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивачка), в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), звернулася з позовом до Нововолинського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - Нововолинський відділ УДМС України у Волинській області або відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови у видачі паспорта у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ (далі - Положення № 2503-ХІІ) та зобов`язання відповідача оформити та видати ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки відповідно до вказаного Положення.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що її неповнолітній син у віці 16 років звернувся до відповідача з заявою про оформлення та видачу йому паспорта громадянина України виключно у формі паспортної книжечки, без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру (далі - ЄДДР). При цьому у заяві вказувалося про відмову від оформлення паспорта у вигляді ID-картки через свої релігійні переконання. Однак територіальний підрозділ ДМС України письмово повідомив про відсутність правових підстав видати паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки, посилаючись зокрема на те, що ОСОБА_2 вже було видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон з присвоєнням унікального номера запису в ЄДДР (далі - УНЗР).
Позивачка вважає надану відмову протиправною, оскільки сам ОСОБА_2 не надавав згоди на поширення (обробку) своїх персональних даних в межах ЄДДР та поза його межами, а на момент видачі закордонного паспорта з безконтактним електронним носієм йому виповнилось лише 13 років й відповідну заяву підписував його батько - ОСОБА_3 . При вирішенні спору просила врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постанові від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17.
Відповідач подав відзив, в якому позовні вимоги заперечив, зазначивши, що позивач звернувся за оформленням документа, видача якого припинена згідно з чинним законодавством. Посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17 вважає безпідставними, оскільки в цій справі досліджувалося питання про право на отримання паспорта в альтернативній формі особи, яка не надавала згоду на обробку персональних даних, оскільки побоюється у зв`язку зі своїми переконаннями настання негативних наслідків через внесення персональних даних до ЄДДР та присвоєння УНЗР. Водночас за заявою ОСОБА_3 (батька позивача) від 28.01.2023 Нововолинським відділом УДМС України у Волинській області ОСОБА_2 було оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон та його персональні дані вже внесено до ЄДДР на підставі заяви-анкети від 28.01.2023 № 323703388 і присвоєно УНЗР (20090418-05018), який не змінюється при наступних операціях в Реєстрі. Тому побоювання позивача, що внесення персональних даних при оформленні паспорта громадянина України у вигляді ID-картки спричинить шкоду його приватному життю, є надуманими.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01.10.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі позивачка просить це рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи. 
Звертає увагу на те, що кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Водночас її син ОСОБА_2 по досягненні ним цього віку не звертався за отриманням документу, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, а зробив це після досягнення 16-річного віку. Відтак, з урахуванням чинного законодавства, яким передбачена можливість видачі паспорта громадянина України саме у формі паспортної книжечки на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, а також виходячи з правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17, ОСОБА_2 має право на отримання паспорта громадянина України відповідно до Положення № 2503-ХІІ.
Крім того, в апеляційній скарзі йдеться про те, що ОСОБА_2 не робив вибору щодо цифрового документообігу, а від його імені заяву-анкету заповнив батько, коли дитині було 13 років. Така згода не є безстроковою і безвідкличною та не була свідомим вибором ОСОБА_2 , який після досягнення віку 16 років прийняв рішення, що в силу своїх релігійних переконань він не бажає отримати паспорт громадянина України у формі книжечки.
На думку скаржниці, наявність УНЗР не скасовує право на релігійні переконання та не позбавляє права на альтернативу у формі паспорта-книжечки, яке гарантоване зразковою справою. При цьому суд першої інстанції помилково не визнав дану адміністративну справу типовою.
Апеляційне провадження відкрито ухвалою від 15.12.2025, постановленою колегією у складі судді-доповідача ОСОБА_4., суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б. 
22.12.2025 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і таким, що ухвалене з повним дослідженням усіх обставин справи та доказів, а тому апеляційна скарга не може бути задоволена.
Наказом голови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.02.206 № 41/к/тв суддю ОСОБА_4 відраховано з 05.02.2026 зі штату суду у зв`язку із звільненням у відставку згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 05.02.2026 № 160/0/15-26.
На підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 26.03.2026 здійснено повторний автоматизований розподіл цієї справи між суддями Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу від 26.03.2026 суддею-доповідачем для розгляду справи визначено суддю Сала П.І.
Ухвалою від 31.03.2026 колегії у складі судді-доповідача Сала П.І., суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б. справу прийнято до свого провадження з призначенням до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке. 
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у справі доказами, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .
28.01.2023 ОСОБА_3 (батько) подав до Нововолинського відділу УДМС України у Волинській області заяву-анкету №23703388 для внесення інформації про особу, яку він представляє, - сина ОСОБА_2 , до ЄДДР у зв`язку із оформленням паспорта громадянина України для виїзду за кордон. 
Відтак ОСОБА_2 було видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 строком дії до 31.01.2027.
30.05.2025 ОСОБА_2 звернувся до Нововолинського відділу УДМС України у Волинській області із заявою про оформлення та видачу йому у зв`язку з досягненням 16-річного віку паспорта громадянина України виключно у формі книжечки. При цьому у заяві стверджувалося про відмову від присвоєння будь-яких ідентифікаторів особистості, як-от УНЗР чи інші ідентифікатори.
Листом від 05.06.2025 № 0711-252/0711.1-25 Нововолинський відділ УДМС України у Волинській області повідомив про відсутність правових підстав для оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки, оскільки ОСОБА_2 зробив свій альтернативний вибір, оформивши паспорт громадянина України для виїзду за кордон та надавши при цьому згоду на обробку персональних даних засобами ЄДДР, і УНЗР, який зберігається при наступних операціях, стосовно нього уже сформовано (20090418-05018).
Позивачка ОСОБА_1 вважає, що надана відмова порушує право її неповнолітнього сина на отримання паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки, а тому за захистом таких прав звернулася до суду.
Оцінюючи спірні правовідносини та встановлені обставини справи в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
За змістом частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20 листопада 2012 року № 5492-VI (далі - Закон № 5492-VI) суспільні відносини, пов`язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.
Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-комунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина (ч. 1 ст. 4 Закону № 5492-VI).
Як передбачено частиною третьою статті 13 Закону № 5492-VI, паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій.
Особам гарантується право на відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті громадянина України. Таке право реалізується шляхом подання заяви відповідному уповноваженому суб`єкту про внесення або відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук особи до безконтактного електронного носія (ч. 4 ст. 13 названого Закону).
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 14 Закону № 5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета.
За приписами частин першої-четвертої статті 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Паспорт громадянина України оформляється особам, які не досягли вісімнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли вісімнадцятирічного віку, - на кожні 10 років. Паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
У статті 7 Закону № 5492-VI визначено перелік інформації про особу, яка вноситься до Реєстру, в якій також передбачено, що у разі оформлення паспорта громадянина України до Реєстру за згодою особи вносяться також відцифровані відбитки пальців рук особи (пункт 13 частини першої цієї статті).
Відповідно до ч. 2 ст. 15 та абз. 2 ч. 2 ст. 21 Закону № 5492-VI Кабінет Міністрів України постановою від 25 березня 2015 року № 302 (далі - Постанова № 302) затвердив зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України.
Згідно з пунктами 1-3 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою № 302, передбачено, що паспорт громадянина України (далі - паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт.
Одночасно чинним є також Положення № 2503-ХІІ, пунктами 2, 3, 13 якого передбачено, що паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України, після досягнення 16-річного віку. Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Для одержання паспорта (у формі паспортної книжечки) громадянин подає: заяву за формою, установленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.08.2018 у зразковій справі № 806/3265/17 наголошено на необхідності врахування державою при документуванні паспортом громадянина України релігійних переконань окремої групи людей, які відмовляються від формування щодо них цифрових ідентифікаторів особистості, в тому числі, від присвоєння унікального номеру запису у Єдиному державному демографічному реєстрі.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.
Саме з метою законодавчого забезпечення можливості оформлення паспорта у формі книжечки зразка 1994 року такою категорією громадян 03 квітня 2019 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 398 "Про внесення зміни до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 302", відповідно до якої пункт 3 Постанови № 302 доповнено абзацом такого змісту: "Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року.".
Згідно з пунктами 1, 2 розділу І Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2019 року № 456, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 червня 2019 року за № 620/33591 (далі - Порядок № 456), цей Тимчасовий порядок, розроблений відповідно до абзацу п`ятого пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України", постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 2019 року № 398 "Про внесення зміни до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 302", Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII (в редакції постанови Верховної Ради України від 23 лютого 2007 року № 719-V), визначає порядок подання документів, їх розгляду і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року (далі - паспорт) особі, щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року (далі - рішення суду), засвідчене в установленому законодавством порядку. Паспорт оформлюється з використанням бланка паспорта громадянина України зразка, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 1994 року № 353 "Про затвердження зразка бланка паспорта громадянина України".
Підпунктом 2 пункту 1 розділу ІІІ Порядку № 456 визначено, що для оформлення паспорта особа, яка досягла 16-річного віку, або її законний представник (далі - заявник) подає, зокрема, рішення суду.
Отже, чинним законодавством України передбачена можливість видачі паспорта громадянина України саме у формі книжечки на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Позивачка обґрунтовує заявлені позовні вимоги з посиланням на проаналізовані вище норми чинного законодавства, а також на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у зразковій справі № 806/3265/17.
Втім, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що адміністративна справа, яка розглядається, не може бути визначена як типова.
Так, 19.09.2018 Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову у зразковій справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18) за позовом фізичної особи до Коростенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Вказаною постановою визнано протиправною відмову Коростенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області у видачі позивачу (фізичній особі) паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, та зобов`язано Коростенський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області оформити та видати позивачу (фізичній особі) паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-ХІІ. 
Згідно з пунктами 21, 22 частини першої статті 4 КАС України:
типові адміністративні справи - це адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги;
зразкова адміністративна справа - типова адміністративна справа, прийнята до провадження Верховним Судом як судом першої інстанції для постановлення зразкового рішення.
В силу вимог ч. 10 ст. 290 КАС України в рішенні суду, ухваленому за результатами розгляду зразкової справи, Верховний Суд додатково зазначає: а) ознаки типових справ; б) обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права та порядок застосування таких норм; в) обставини, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.
На виконання зазначених вимог у постанові від 19.09.2018 за результатами розгляду зразкової справи № 806/3265/17 Велика Палата Верховного Суду навела такі ознаки типової справи:
а) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорта у формі книжечки, у відповідності до Положення № 2503-XII;
б) відповідач - територіальні органи ДМС України;
в) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення № 2503-XII.
Крім того, у вказаному рішенні Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що висновки у цій зразковій справі належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення про паспорт № 2503-XII.
Водночас, вирішуючи справу № 806/3265/17, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відмова територіальних органів ДМС України у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення № 2503-ХІІ є протиправною саме у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних за своїми релігійними переконаннями.
Разом з тим, за обставин цієї справи, ОСОБА_2 видано паспорт громадян України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 31.01.2023, тобто інформацію про особу вже внесено до ЄДДР з присвоєнням за результатами обробки персональних даних унікального номеру запису в Реєстрі (УНЗР №20090418-05018).
Колегія суддів враховує, що Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 07 травня 2014 року № 152 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон", якою затверджені зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2 та Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон (далі - Порядок № 152, у редакції станом на момент видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 ).
Відповідно до пункту 1 Порядку № 152 паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім`я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну. Паспорт для виїзду за кордон виготовляється у формі книжечки, правий форзац якої містить безконтактний електронний носій.
Паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли 16-річного віку, на чотири роки, а особам, які досягли 16-річного віку, - на десять років (пункт 4 Порядку № 152).
Згідно з пунктом 7 Порядку № 152 оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються:
1) особі, яка досягла 16-річного віку, - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто;
2) особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (надалі по тексту також - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа;
3) особі, яка не може пересуватися самостійно у зв`язку з тривалим розладом здоров`я та яка потребує термінового лікування за кордоном, що підтверджується медичним висновком відповідного закладу охорони здоров`я, оформленим в установленому порядку, - на підставі заяви-анкети особи або її законного представника.
Пунктом 14 Порядку № 152 визначено, що до заяви-анкети вноситься така інформація про особу, на ім`я якої оформляється паспорт для виїзду за кордон: 1) прізвище, власне ім`я та по батькові (надалі по тексту також - ім`я); 2) дата народження; 3) місце народження (держава, область, район/місто, селище/село); 4) стать; 5) дата та підстави набуття громадянства; 6) унікальний номер запису в Реєстрі (у разі наявності); 7) відцифрований образ обличчя особи; 8) відцифрований підпис особи (крім осіб, які в установленому законом порядку визнані недієздатними, та осіб, які не досягли 14-річного віку). Підпис осіб з фізичними вадами вноситься за їх бажанням. Підпис осіб, які не можуть пересуватися самостійно у зв`язку з тривалим розладом здоров`я, що підтверджується медичним висновком відповідного закладу охорони здоров`я, оформленим в установленому порядку, - вноситься із застосуванням засобів Реєстру шляхом сканування; 9) відомості про отримання відцифрованих відбитків пальців рук (відцифровані відбитки пальців рук особи не отримуються до досягнення нею 12-річного віку та у разі, коли особа не може пересуватися самостійно у зв`язку із тривалим розладом здоров`я та потребує термінового лікування за кордоном, що підтверджується медичним висновком відповідного закладу охорони здоров`я, оформленим в установленому порядку); 10) місце проживання із зазначенням адреси (держава, область, район/місто, селище/село, вулиця, номер будинку, корпусу, квартири); 11) номер контактного телефону заявника та/або адреса електронної пошти; 12) реквізити документа, на підставі якого оформлюється паспорт для виїзду за кордон; 13) відомості про законного представника особи (ім`я, дата народження, реквізити документа, що посвідчує особу, та документа, що підтверджує його повноваження); 14) відомості про сплату адміністративного збору (консульського збору) або про звільнення від його сплати; 15) дата заповнення заяви-анкети.
У свою чергу, приписами статті 10 Закону № 5492-VI визначено, що у разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.
Як встановлено судом, законний представник надав згоду на обробку персональних даних ОСОБА_2 та йому було присвоєно УНЗР у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України для виїзду за кордон у 2023 році, відповідно до поданої заяви-анкети.
Між тим, постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18) стосується питань захисту прав і свобод громадян України, які не надають згоду на обробку персональних даних, оскільки з мотивів релігійних переконань побоюються настання в результаті їх обробки негативних наслідків, пов`язаних із формуванням цифрових ідентифікаторів особи.
Тобто, у зразковій справі правовідносини стосувались майбутнього внесення персональних даних до Реєстру, та предметом розгляду у такій справі було порушене право мати паспорт у альтернативній формі особи, яка не надавала згоду на обробку персональних даних.
У зв`язку із цим, помилковими є твердження скаржниці про необхідність віднесення цієї справи до типової відносно зразкової справи № 806/3265/17.
При вирішенні справи колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на небажання її неповнолітнього сина надати згоду на обробку своїх персональних даних та його намір отримати паспорт громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки, як на правомірну підставу для відмови від отримання паспорта у вигляді ID-картки, оскільки у Реєстрі вже містяться персональні дані ОСОБА_2 та йому присвоєно унікальний номер запису в цьому Реєстрі, який є незмінним.
Доводи позивачки про надання відповідної згоди не самим ОСОБА_2 , якому на той час було 13 років, є неспроможними.
У розумінні підпункту 2 пункту 7 Порядку № 152 оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку на підставі заяви-анкети одного з батьків. Отже, заяву-анкету від 28.01.2023 № 23703388, заповнену та подану ОСОБА_3 в інтересах свого сина ОСОБА_2 , слід вважати належною згодою на внесення щодо останнього відомостей до ЄДДР.
При цьому колегія суддів наголошує, що визначальним в даному випадку є не те, ким була надана згода (особисто ОСОБА_2 чи його законним представником), а те, що на підставі відповідної згоди у Реєстрі вже містяться персональні дані ОСОБА_2 та йому присвоєно унікальний номер запису в цьому Реєстрі, який є незмінним, що, своєю чергою, нівелює побоювання настання негативних наслідків від присвоєння цифрових ідентифікаторів з релігійних переконань, оскільки відповідна подія вже відбулася.
З аналогічних мотивів суд не бере до уваги посилання скаржниці на те, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 отримав у 13 років. Самостійне правове значення для справи має не час отримання ним такого біометричного паспорту, а сам факт його отримання, для чого обов`язково здійснюється обробка персональних даних, їх внесення до ЄДДР та присвоєння УНЗР.
Позивачка також акцентує увагу на тому, що від імені ОСОБА_2 заяву-анкету підписав батько ОСОБА_3 , і що це не був вибір самого ОСОБА_2 .
Разом з тим колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 242 Цивільного кодексу України батьки є законними представниками малолітніх дітей за фактом свого батьківства. В силу закону, воля дитини не існує у відриві від волі її законного представника. Отже, заява батька на отримання паспорта - це і є нормативно визначена воля дитини, реалізована через її законного представника.
Водночас згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. 
Тобто жоден з батьків не має монополії на певне волевиявлення від імені дитини. Дія батька є такою ж легітимною, як і дія матері, і не може бути відкликана лише через незгоду іншого з батьків.
Виходячи з системного аналізу ст. 242 ЦК України та ст. 154 СК України, реалізація батьком права на подання заяв до державних органів від імені малолітньої дитини є формою реалізації законного представництва, що не потребує додаткового підтвердження спеціальними повноваженнями.
Юридична конструкція такого представництва передбачає, що процесуальна воля батьків, виражена у заявах, клопотаннях чи зверненнях, нормативно ототожнюється з волею самої дитини. Оскільки малолітня особа за законом позбавлена можливості самостійно реалізовувати свої публічні права, дії одного з батьків є єдиним правомірним способом активації цих прав. Відтак будь-яка заява, подана зокрема батьком у межах його компетенції, тягне за собою обов`язкові юридичні наслідки: виникнення у дитини статусу заявника, набуття нею відповідних суб`єктивних прав або ініціювання державних процедур, спрямованих на захист її інтересів.
Чинне законодавство України (Порядок № 152) на період дії воєнного стану прямо встановлює, що оформлення закордонного паспорта дитині до 16 років здійснюється на підставі заяви одного з батьків. Згода другого з батьків при цьому не вимагається. Тому намагання позивачки поставити під сумнів волевиявлення батька ОСОБА_3 не відповідає приписам закону та спеціальним нормам, які регулюють паспортні процедури.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що видача ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі книжечки не призведе до вилучення з ЄДДР даних щодо нього, адже при виготовленні паспорта громадянина України для виїзду за кордон було надано згоду на обробку його персональних даних та було присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде. 
Відмовляючи ОСОБА_2 листом від 05.06.2025 № 0711-252/0711.1-25 в оформленні та видачі паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки за заявою від 30.05.2025 (вх. №Д-11/6/0711-25), відповідач не допускав протиправних дій, а тому підстав для задоволення немає.
При цьому враховується правова позиція, сформовано Верховним Судом у постановах від 08.06.2023 у справі № 380/5977/21, від 06.02.2025 у справі № 420/26651/23, у постанові від 11.12.2025 у справі № 440/3168/23 та інших, яка також застосована при вирішенні справи судом першої інстанції. Її суть зводиться до того, що якщо раніше вже було надано згоду на оброку даних засобами ЄДДР з формуванням УНЗР при формуванні паспорта для виїзду за кордон або паспорта громадянина України у вигляді ID-картки, то подальша відмова від виготовлення паспорта громадянина України у формі ID-картки засобами ЄДДР є необґрунтованою.
Резюмуючи, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної окремо або в сукупності не дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального права. Суд правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм об`єктивну юридичну оцінку відповідно до вимог чинного законодавства.
Водночас у контексті оцінки аргументів скаржниці колегія суддів бере до уваги, що згідно з рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року (пункт 29) статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Крім того, на погляд ЄСПЛ в аспекті оцінки аргументів учасників справи (рішення у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01, від 6 вересня 2005 року, пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00, від 18 липня 2006 року, пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року, пункт 58), принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи вищенаведені мотиви, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на результат апеляційного перегляду, судові витрати не розподіляються.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 року у справі № 140/6623/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Суддя-доповідач	 	П. І. Сало 	
судді:	 	О. М. Гінда 	
 	 	О. Б. Заверуха  	
Повне судове рішення складено 11.05.26