СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Харків Справа № 922/3749/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Стойка О.В., суддя Плахов О.В. , суддя Попков Д.О.

за участю секретаря судового засідання Семченко Ю.О.
та представників учасників справи:
від Позивача– Зубрич Д.О. - представник;
від відповідача – Карманов Є.В. - представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Дружба колективів" на рішення Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 у справі №922/3749/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської міської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України"

до відповідача Обслуговуючого кооперативу "Дружба колективів"

про визнання договору укладеним,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Харківської міської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (далі- Позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Обслуговуючого кооперативу «Дружба колективів» (далі _ Відповідач) в якій просило суд визнати договір №ХмФ/100/103.2.1-Р-ТД на експлуатацію складових газорозподільної системи укладеним в редакції, яка наведена у прохальній частині позовної заяви.
Рішенням господарського суду Харківської області від 10.02.2026 року позовні вимоги задоволені, визнано Договір №ХмФ/100/103.2.1-Р-ТД на експлуатацію складових газорозподільної системи укладеним в редакції, яка наведена Позивачем у прохальній частині позовної заяви.
Відповідач, не погодившись з вищезазначеним рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, за змістом якої просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Апелянт вважає судове рішення незаконним і необґрунтованим, винесеним при неповному з`ясуванні обставин справи, а також із невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, за мотивами:
- помилковості висновку суду першої інстанції про доведеність Позивачем належними та допустимими доказами наявності у нього порушеного права;
-судом першої інстанції не враховано, що нормативно-правові акти Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг - не розповсюджуються на Відповідача та не є обов`язковими для нього;
-судом не досліджено, що Відповідачем не порушено жодних прав Позивача, оскільки можливість вимагати укладення договорів у судовому порядку законодавчо закріплюється тільки щодо певних договорів, обов`язковість укладення яких передбачена законом, проте, у даній справі, обов`язок Відповідача укласти такий Договір не передбачений законом;
- судом першої інстанції не досліджено, що Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів направлення йому примірників спірного договору, що спростовує факт ухилення від його підписання, а також зазначав про наявність між сторонами раніше укладеного договору на експлуатацію складових газорозподільної системи;
- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до правовідносин сторін правової позиції Верховного Суду, викладену у постанові від 04.07.2019 у справі №904/4590/18 про те, що формальна відсутність акта розмежування не може розглядатися як самостійна та достатня підстава для відмови у судовому захисті за наявності інших обставин, що підтверджують існування або необхідність врегулювання відповідних правовідносин, оскільки правовідносини не є подібними;
-Позивач зловживає своїм монопольним становищем і його дії не відповідають принципам добросовісності, розумності та справедливості, а також порушують законодавство про захист економічної конкуренції.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду у справі №922/3749/25 від 06.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на означене судове рішення, а ухвалою суду від 01.04.2026 розгляд справи призначено на 06.05.2026 о 11:15.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів заперечував за мотивами:
-сторони спору у даній справі зобов`язані укласти один із договорів, що передбачений пунктом 2 розділу ІІІ «Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи» Кодексу ГРС, як такий, що вимагається законом від укладення якого Відповідач ухиляється, невважаючи на звернення Позивача;
-на даний час відсутні будь-які укладені між сторонами договори на експлуатацію складових газорозподільної системи.
-судом першої інстанції зроблено правомірний висновок про те, що формальна відсутність акта розмежування не може розглядатися як самостійна та достатня підстава для відмови у судовому захисті за наявності інших обставин, що підтверджують існування або необхідність врегулювання відповідних правовідносин, врахувавши правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 04.07.2019 у справі №904/4590/18.
У судовому засіданні апеляційної інстанції 06.05.2026року представник Відповідача просив скасувати рішення суду першої інстанції, підтримавши доводи апеляційної скарги.
Представник Позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Також Відповідачем у судовому засіданні заявлено клопотання про долучення додаткових пояснень у справі, у задоволенні якого відмовлено ухвалою судової колегії, занесеної до протоколу судового засідання, оскільки подання додаткових пояснень не передбачено на стадії перегляду справи в суді апеляційної інстанції, а сторони мають можливість висловити свої доводи та міркування по суті спору у апеляційній скарзі або у відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду підлягає скасуванню, виходячи із наступного.
Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:
- наявності у Позивача статусу Оператору газорозподільної системи (далі – Оператор ГРМ), що діє на підставі ліцензії виданої відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі – НКРЕКП, Регулятор) від 26.12.2022 №1839 з урахуванням змін внесених постановою НКРЕКП від 28.07.2023 №1389 на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території міста Харкова та частини Харківської області;
- знаходження у власності Відповідача газопроводу, що знаходиться за адресою: м. Харків, пр-т Науки, 65.
Зазначені обставини сторонами не сопорюються.
Звертаючись з позовом до господарського суду, Позивач зазначав про необхідність укладення Договору з експлуатації складових газорозподільної системи у запропонованій ним редакції (далі-Договір) який є обов`язковим до укладення в силу спеціальних нормативних вимог пункту 2 розділу ІІІ «Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи» Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП 30.09.2015 № 2494 від укладення якого Відповідач безпідставно ухиляється.
За твердженням Позивача, 09.04.2025р. ним направлено на адресу Відповідача два примірники Договору з додатками №ХмФ/100/103.2.1-Р-ТД на експлуатацію складових газорозподільної системи з додатками, Відповідачем цей Договір не підписано.
Відповідач в суді першої інстанції проти позову заперечував з мотивів відсутності у Позивача порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, що, на думку Відповідача, унеможливлює звернення до суду із заявленими вимогами за наступними мотивами:
- Обслуговуючий кооператив «Дружба колективів» є непідприємницькою та неприбутковою організацією, не є споживачем природного газу та не належить до суб`єктів ринку природного газу у розумінні Закону України «Про ринок природного газу», у зв`язку з чим дія Кодексу газорозподільних систем на нього не поширюється;
-примушування Відповідача до укладення договору на експлуатацію складових газорозподільної системи порушує гарантоване Конституцією України право приватної власності, суперечить принципу свободи договору та є неприпустимим, оскільки обмеження права власника на володіння, користування та розпорядження майном можливе виключно у випадках і в порядку, прямо встановлених законом, тоді як Кодекс ГРМ не є законом і не може встановлювати обов`язок укладення договору в судовому порядку;
- Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів направлення йому примірників спірного договору, що спростовує факт ухилення від його підписання;
- між сторонами наявний раніше укладений договір на експлуатацію складових газорозподільної системи;
-Позивач зловживає своїм монопольним становищем, його дії не відповідають принципам добросовісності, розумності та справедливості, а також можливо порушують законодавство про захист економічної конкуренції.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що обов`язок укласти Договір на експлуатацію складових газорозподільної системи виникає у Відповідача безпосередньо з пункту 2 розділу ІІІ «Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи» Кодексу ГРС і не ставиться у залежність від підтвердження отримання Відповідачем конкретного примірника договору.
Також суд зазначив, що оформлення акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін здійснюється в межах врегульованих договірних відносин і слугує конкретизації прав та обов`язків сторін при експлуатації об`єкта. Суд вважав, що відсутність такого акта не свідчить про відсутність у Відповідача обов`язку укласти договір на експлуатацію складових газорозподільної системи, оскільки такий обов`язок прямо встановлений імперативними нормами спеціального законодавства та не ставиться у залежність від попереднього оформлення акта розмежування.
Предметом апеляційного перегляду у даній справі є незгода Відповідача з висновком суду першої інстанції про наявність у нього обов`язку укласти договір з Позивачем, проект якого наданий останнім до позовної заяви.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції помилковими, а доводи апеляційної скарги такими, що знайшли своє підтвердження, виходячи з наступного.
Щодо наявності у Відповідача передбаченого законом обов`язку укласти спірний Договір.
За змістом ст.ст.15,16 ЦК та ст.ст.4,5 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) можливість задоволення позову передбачає доведеність позивачем (ст.ст.13,74 ГПК) та встановлення судом такої сукупності складників: наявність та приналежність позивачеві захищуваного суб`єктивного права або легітимного інтересу (а); порушення (невизнання або оспорювання) такого суб`єктивного права/легітимного інтересу визначеним відповідачем (б); належність та ефективність обраного способу судового захисту (в).
Сутність захищуваного Позивачем суб`єктивного права передбачає обов`язок Відповідача укласти з ним Договір з експлуатації складових газорозподільної системи у запропонованій редакції, існування якого Позивач обґрунтовує нормами п.п.1,2 розділу III “Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи” Кодексу газорозподільних систем, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494 (далі - Кодекс ГРМ).
За змістом цих норм експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно Оператори ГРМ, а власники газової мережі, яка згідно з розділом ІІ цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є Операторами ГРМ, та Оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов`язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному Оператору ГРМ (у тому числі шляхом купівлі-продажу).
Договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).
Заперечуючи проти такого обов`язку, Відповідач зазначає дві основних тези:
-зазначений Кодекс не є законом, а Відповідач-не є учасником ринку природного газу, оскільки не є споживачем природного газу, а лише обслуговуючим кооперативом садівницького товариства, члени якого є безпосередніми споживачами природного газу та послуг Позивача з його розподілу;
- зазначена Позивачем норма містить де-кілька варіантів забезпечення виконання Позивачем його обов`язку безпечної технічної експлуатації належних Відповідачу газорозподільних систем, зокрема - шляхом передання їх Позивачу в оренду або продаж, проте Позивачем безпідставно, в однобічному порядку та без узгодження з Відповідачем обрано варіант спірного Договору, який незаконно покладає на Відповідача матеріальний тягар у вигляді внесення плати за виконання Позивачем своїх ліцензійних обов`язків.
Судова колегія вважає такі доводи апелянта обґрунтованими за наступних підстав.
Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України).
За змістом ст. 630 ЦК України, законом або договором може бути встановлено, що окремі умови договорів визначаються відповідно до типових умов договорів (типових договорів) та примірних договорів певного виду. Кабінет Міністрів України, органи державної влади, уповноважені Кабінетом Міністрів України або законом, можуть рекомендувати орієнтовні умови договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Сторони не можуть відступати від змісту типових умов договорів (типових договорів), але мають право конкретизувати їх. Сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, має відповідати такому замовленню.
Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу, визначає Закон України «Про ринок природного газу».
Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про ринок природного газу», права та обов`язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу.
Так, на виконання вищезазначеного закону був розроблений Кодекс ГРМ, що визначає взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, а також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем, зокрема умови забезпечення.
Відповідно до визначення суб`єктів ринку природного газу, що міститться в п.39 ч.1 ст.1 Закону "Про ринок природного газу", то ними є оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, газовидобувне підприємство, споживач.
Згідно пункту 3 глави 1 розділу І, дія цього Кодексу поширюється на операторів
газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем, та на їх постачальників.
Крім того, цим Кодексом регулюються взаємовідносини: між оператором газорозподільної системи і газодобувними підприємствами та виробниками біометану або інших видів газу з альтернативних джерел, які підключені (приєднуються) до газорозподільної системи; між оператором газорозподільної системи та несанкціонованими споживачами, які втручаються в роботу газорозподільної системи, у тому числі шляхом самовільного під`єднання несанкціонованого газопроводу.
Як встановлено судом, Позивач є оператором газорозподільних систем та проводить свою діяльність з розподілу природного газу в межах території міста Харкова та частини Харківської області на підставі ліцензії виданої відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі – НКРЕКП, Регулятор) від 26.12.2022 №1839 з урахуванням змін внесених постановою НКРЕКП від 28.07.2023 №1389.
Водночас, Відповідач є власником газопроводу, що знаходиться за адресою: м. Харків, пр-т Науки, 65. за допомогою якого здійснюється газопостачання до конкретних побутових споживачів-членів садового товариства, з якими Позивач має окремі укладені договори та отримує плату за послуги розподілу природного газу за конкретною точкою приєднання.
Отже Відповідач є тільки власником газопроводу, але не входить до кола суб`єктів ринку природного газу, оскільки не є споживачем природного газу у розумінні Закону України «Про ринок природного газу», не здійснює діяльності у сфері енергетики та комунальних послуг, не перебуває у реєстрі суб`єктів господарювання, діяльність яких регулюється НКРЕКП, у зв`язку з чим вимоги Кодексу газорозподільних систем та інших нормативно-правових актів Регулятора щодо обов`язку укладення з оператором ГРМ (Позивачем ) договору з експлуатації складових газорозподільної системи, споживання та оплати відповідних послуг на користь Позивача на нього не поширюється.
Судова колегія вважає помилковим посилання суду першої інстанції на правову позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №925/916/17, згідно з якою свобода сторін даного спору в укладенні договорів щодо використання трубопроводів особами приватного права обмежена спеціальним законодавством з метою забезпечення суспільного інтересу, яке переважає у застосуванні над загальними нормами цивільного права про свободу договору (статті 6, 627 ЦК України ), оскільки такий висновок Верховного Суду стосувався прав спеціальних суб`єктів ринку природного газу - операторів газорозподільних систем, як складова частина умов їх ліцензійної діяльності, тоді як Відповідач таким учасником не є.
Судова колегія вважає безпідставним твердження Позивача, що саме статус власника відповідних мереж зобов`язує Відповідача нести матеріальний тягар за його технічне обслуговування Позивачем, оскільки обов`язок щодо такого обслуговування у Позивача виникає саме через використання ним зазначених мереж з метою надання послуг з розподілу природного газу безпосереднім побутовим споживачам, об`єкти яких до неї приєднані.
Отже покладення на Відповідача обов`язку щомісячно сплачувати Позивачу відповідну суму за технічне обслуговування цих мереж (до чого зводиться сутність спірного Договору) внаслідок їх сумісного використання газопостачальником, Позивачем та безпосередньо споживачами - не базується на вимогах закону, отже протирічить нормам ст.ст.41, 92 Конституції України.
Колегія суддів приходить до висновку, що спірний договір на експлуатацію складових ГРС, визнання укладеним якого є предметом спору по даній справі, не базується на державному замовленні, не є обов`язковим для укладання в силу прямої норми закону, жодних попередніх домовленостей щодо укладення спірного договору сторони не укладали, тому відсутні законні підстави зобов`язувати Відповідача укласти вказаний договір або визнавати його укладеним всупереч волі останього.
Крім того, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).
За приписами ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 641 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 642 названого Кодексу відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Згідно зі ст. 646 ЦК України відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію.
Як зазначає Позивач, з яким погодився суд першої інстанції, він 09.04.2025р. направив на адресу Відповідача для підписання два примірники договору з додатками №ХмФ/100/103.2.1-Р-ТД на експлуатацію складових газорозподільної системи з додатками, який Відповідач не повернув.
На підтвердження відправлення Відповідачу вищевказаних примірників договору з додатками Позивачем надано список №3473 згрупованих відправлень від 09.04.2025 та повідомленням про вручення поштового відправлення, номер відправлення 0601133399414, отримання якого Відповідач заперечував.
Оцінивши пояснення сторін та надані Позивачем докази направлення примірника Договору Відповідачу, судовою колегією встановлено, що по перше- з наданого списку, без надання фіскального чеку та без опису вкладення неможливо встановити, що саме було надіслано Позивачем на адресу Відповідача, а по друге- надане поштове повідомлення №0601133399414 не містить ані підпису представника Відповідача, ані дати його отримання, ані будь якої відмітки поштового органу щодо доставлення цього відправлення Відповідачу.
При цьому, в матеріалах справи наявні докази численного листування між сторонами, що свідчить про відсутність проблем у зазначених осіб з приводу надсилання-отримання поштових відправлень, а також зі змісту цього листування після зазначеної Позивачем дати відправлення проекту Договору - відсутнє посилання на цей проект або намір сторін щодо його укладення до моменту звернення Позивача до суду.
З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що за встановлених обставин відсутності доведення факту надсилання/отримання Відповідачем проекту Договору - звернення Позивача до суду є передчасним, оскільки переддоговірного спору між сторонами взагалі не існувало.
Також судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності доказів укладення між сторонами договору на експлуатацію складових газорозподільної системи у формі та на умовах, визначених пунктом 2 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем, на існуванні якого наполягає Відповідач, його доводи з цього приводу базуються лише на припущеннях.
Разом з тим, судова колегія вважає обґрунтованим заперечення Відповідача щодо невиконання Позивачем умов п. 3 вищенаведеної Постанови Регулятора від 30.09.2015 № 2494 стосовно обов`язку забезпечення укладення актів розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності спірних ГРС, який, зокрема, має бути невід`ємним додатком до спірного проекту Договору, оскільки саме через його відсутність неможливо встановити дійний розмір та характеристику складових газорозподільної системи, обсяг послуг та визначення розміру плати за їх надання.
Наразі, визначаючи ціну договору на рівні 37688,04 грн та податку на додану вартість 7537,61грн., Позивач не наводить ані підстав, ані порядку розрахунку такої вартості.
У матеріалах справи також відсутні докази, які підтверджують обґрунтованість ціни договору, що унеможливлює здійснення оцінки її правомірності.
Зазначені обставини також не дослідив і суд першої інстанції, пославшись тільки на те, що укладення такого договору передбачене законодавчими актами у сфері спеціального державного регулювання розподілу природного газу, в якій укладення договору на експлуатацію складових газорозподільної системи є обов`язковим.
Судова колегія вважає помилковим посилання суду першої інстанції на висновок Верховного Суду у постанові від 04.07.2019 у справі №904/4590/18, що формальна відсутність акта розмежування не може розглядатися як самостійна та достатня підстава для відмови у судовому захисті за наявності інших обставин, що підтверджують існування або необхідність врегулювання відповідних правовідносин, оскільки такий висновок стосувався спору щодо визнання недійсним частини вже укладеного договору розподілу природного газу, через що суд касаційної інстанції зазначив про відсутність перешкод підписання акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін в подальшому.
Разом з тим, в цій же постанові Верховний Суд виснував про обов`язковість складання акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, що має містити в обов`язковому порядку схему газопроводів з визначенням на них межі балансової належності, точки вимірювання (місця встановлення вузла обліку) та напрямів потоків природного газу. За відсутності акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін за об`єктами суміжних суб`єктів ринку природного газу (включаючи споживачів) Оператор ГРМ, до/через ГРМ якого підключені зазначені об`єкти, зобов`язаний в установлені законодавством строки здійснити заходи з укладання з їх власниками акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін. Власники (балансоутримувачі, управителі, інші особи), на балансі чи в управлінні яких знаходяться багатоквартирні будинки чи гуртожитки (незалежно від того, є вони споживачами природного газу чи ні), укладають з Оператором ГРМ, до об`єктів газорозподільної системи якого підключені зазначені будинки/гуртожитки, акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін відносно їх внутрішньобудинкових систем газопостачання.
Отже за змістом наведеного висновку Верховного Суду складання Позивачем відповідного акту з Відповідачем, як власником мереж до/через ГРС якого підключені об`єкти побутових споживачів природного газу (членів садівницького товариства) - є обов`язковим незалежно від наявності між ними договірних відносин.
Таким чином, оскільки сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов спірний договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся), а позовні вимоги щодо укладення такого договору в судовому порядку не підлягають задоволенню.
До того ж, за змістом частини 2 статті 631 Цивільного кодексу України, договір, за загальним правилом, набирає чинності з моменту його укладення та не застосовується до відносин сторін, які виникли до його укладення; з цього правила існує виняток, передбачений частиною 3 тієї ж статті, за яким сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, але такий виняток може мати місце лише за згодою сторін.
При цьому, умови щодо поширення дії договору на правовідносини сторін, які виникли до його укладення, можуть бути передбачені лише за волевиявленням сторін договору.
Таким чином є неможливим укладення спірного договору з моменту набрання рішенням законної сили у редакції Позивача, яка передбачає, що договір діє до 31.12.2025, оскільки такі умови договору визначають для Відповідача зобов`язання, які не існували раніше.
Отже, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи Відповідача про те, що відповідно до запропонованого Позивачем проекту договору, строк закінчення його дії перебуває за межами дати набрання рішенням суду законної сили.
Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги Відповідача, що договір на експлуатацію складових газорозподільних систем, визнання укладеним якого є предметом спору у даній справі, не базується на державному замовленні, не є обов`язковим для укладання в силу прямої норми закону, жодних попередніх домовленостей щодо укладення спірного договору сторони не укладали, істотні умови договору залишилися непогодженими сторонами, тому відсутні законні підстави зобов`язувати Відповідача укласти вказаний договір або визнавати його укладеним в запропонованій Позивачем редакції.
Щодо інших доводів апеляційної скарги Відповідача, які стосуються порушень судом першої інстанції норм процесуального права, то судовою колегією при апеляційному перегляді таких порушень не встановлено.
За наведених обставин рішення Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 у справі №922/3749/25 про задоволення позовних вимог слід скасувати на підставі пункту 2 частини першої статті 277 ГПК України через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
У справі слід прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Харківської міської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» до Обслуговуючого кооперативу «Дружба колективів» про визнання укладеним Договору №ХмФ/100/103.2.1-Р-ТД на експлуатацію складових газорозподільної системи– відмовити.
Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги слід віднести на Позивача, стягнувши з останнього на користь Відповідача суму судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60грн.
Разом з тим, при розгляді справи, встановлено, що Відповідачем при зверненні з апеляційною скаргою сплачено судовий збір у більшому розмірі, аніж передбачено законодавством, тому судовий збір у розмірі 3633,60грн. підлягає відшкодуванню Відповідачу за рахунок Позивача, а решта судового збору у розмірі 1358,40грн. підлягає поверненню з Державного Бюджету України як надмірно сплачена, в порядку, передбаченим ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» на підставі відповідної заяви Відповідача.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Дружба колективів" на рішення Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 у справі №922/3749/25– задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2026р. у справі № 922/3749/25 про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської міської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" до Обслуговуючого кооперативу "Дружба колективів" про визнання укладеним Договору №ХмФ/100/103.2.1-Р-ТД на експлуатацію складових газорозподільної системи– скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської міської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" до Обслуговуючого кооперативу "Дружба колективів" про визнання укладеним Договору №ХмФ/100/103.2.1-Р-ТД на експлуатацію складових газорозподільної системи– відмовити.

Судові витрати, що понесені у зв`язку з переглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції, віднести на Товариство з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської міської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України” в особі Харківської міської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" (61004, місто Харків, вул. Москалівська, будинок 57/59; код ЄДРПОУ 45141068) на користь Обслуговуючого кооперативу "Дружба колективів" (м. Харків, проспект Науки, 65; код ЄДРПОУ 35972688) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 15.05.2026.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя О.В. Плахов 

Суддя Д.О. Попков